ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
 
25 серпня 2020 року
м. Київ
 
справа № 464/1556/13-ц
 
провадження № 61-16503 св 19
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Антоненко Н. О. (суддя-доповідач), Журавель В. І.,          Русинчука М. М.,
 
учасники справи:
 
позивач - публічне акціонерне товариство «Універсал Банк»,
відповідачі - ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
 
розглянувши в попередньому судовому засіданні в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу ОСОБА_1 на заочне рішення Сихівського районного суду                         м. Львова від 28 листопада 2014 року в складі судді Борачка М. В. та на постанову Львівського апеляційного суду від 12 серпня 2019 року в складі колегії суддів Цяцяка Р. П., Крайник Н. П., Шеремети Н. О.,
 
ВСТАНОВИВ :
 
Описова частина 
 
Короткий зміст позовних вимог
 
У лютому 2013 року ПАТ «Універсал Банк» звернулося в суд із позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 і просило  в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором звернути стягнення на предмет іпотеки, а саме на квартиру АДРЕСА_1 (далі - квартира), що належить на праві спільної сумісної власності відповідачам, шляхом її продажу на прилюдних торгах у межах процедури виконавчого провадження, передбаченої Законом України «Про виконавче провадження» із початковою ціною продажу, визначеною в ході виконавчого провадження суб`єктом оціночної діяльності відповідно до вимог чинного законодавства.
 
В обґрунтування своїх вимог банк указував, що згідно з кредитним договором від 07 жовтня 2008 року № BL9617/К-1 ВАТ «Універсал Банк», правонаступником якого є ПАТ «Універсал Банк», надало ОСОБА_1 споживчий кредит у розмірі 275 000 грн зі сплатою процентної ставки за кредитом 25,25% річних, на забезпечення виконання зобов`язань за яким у цей же день між банком і ОСОБА_2 , ОСОБА_1 , ОСОБА_3 і ОСОБА_4 укладений іпотечний договір, відповідно до якого відповідачі передали в іпотеку квартиру, що належить їм на праві спільної сумісної власності.
 
ОСОБА_1 свої зобов`язання за кредитним договором не виконує, в зв`зяку з чим у нього виникла заборгованість у розмірі 331 257,29 грн.
 
Короткий зміст судового рішення суду першої інстанції
 
Заочним рішенням Сихівського районного суду м. Львова від 28 листопада 2014 року позов задоволено. 
 
У рахунок погашення заборгованості ОСОБА_1 за кредитним                  договором від 07 жовтня 2008 року № BL9617/К-1 у розмірі 331 257,29 грн, звернуто стягнення на предмет іпотеки на підставі договору іпотеки                               від 07 жовтня 2008 року, а саме на квартиру АДРЕСА_1 , що належить на праві спільної сумісної                 власності ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , шляхом продажу квартири ПАТ «Універсал Банк» на прилюдних торгах у межах процедури виконавчого провадження з початковою ціною встановленою на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, на підставі оцінки, проведеної суб`єктом оціночної діяльності незалежним експертом на стадії оцінки майна під час проведення виконавчих дій.
 
Суд першої інстанції виходив із того, що ОСОБА_1 належним чином не виконував свої зобов`язання за кредитним договором, у зв`зязку з чим утворилася заборгованість, яку він на вимогу банку не погасив, а тому наявні правові підстави для застосування такого судового способу захисту порушеного права банку як звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом його продажу на прилюдних торгах у межах процедури виконавчого провадження. 
 
Відповідачі були належним чином повідомлені про дату, час і місце розгляду справи в суді першої інстанції, а подана заява про відкладення судового засідання в зв`язку з перебуванням на лікарняному ОСОБА_3 не підлягає задоволенню, оскільки відповідачі неодноразово не з`являлися в судове засідання без поважних причин, а справа розглядається вже понад рік. 
 
Короткий зміст судового рішення апеляційного суду 
 
Постановою Львівського апеляційного суду від 12 серпня 2019 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 залишено без задоволення, заочне рішення Сихівського районного суду                          м. Львова від 28 листопада 2014 року - без змін.
 
Апеляційний суд виходив із того, що суд першої інстанції повно та всебічно з`ясував обставини справи та на підставі належних і допустимих доказів дійшов обґрунтованого висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову, а доводи апеляційної скарги правильності висновків суду не спростовують. 
 
Аргументи відповідачів про те, що в рішенні суду першої інстанції не вказане житло, до якого вони мають бути виселені після продажу їх квартири, підлягають відхиленню, оскільки позовна вимога про виселення з предмета іпотеки в даній справі банком не пред`явлена. 
 
Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції 
 
31 серпня 2019 року ОСОБА_1 подав до Верховного Суду касаційну скаргу на заочне рішення Сихівського районного суду м. Львова від 28 листопада 2014 року та на постанову Львівського апеляційного суду від 12 серпня               2019 року.
 
Ухвалою Верховного Суду від 19 вересня 2019 року відкрито касаційне провадження в даній справі. 
 
Аргументи учасників справи
 
Доводи особи, яка подала касаційну скаргу 
 
У касаційній скарзі відповідач просить скасувати оскаржувані судові рішення як такі, що прийняті з неправильним застосуванням норм матеріального права й порушенням норм процесуального права, та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позову. 
 
ОСОБА_1 указує, що не був належним чином повідомлений про місце, дату та час розгляду справи в суді першої інстанції; в рішенні суду першої інстанції не зазначена початкова ціна предмета іпотеки; суди не врахували, що відповідачів не можна виселяти зі спірної квартири без надання іншого житлового приміщення. 
 
Відзив на касаційну скаргу
 
Відзив на дану касаційну скаргу від інших учасників справи до Верховного Суду не надходив. 
 
Фактичні обставини справи, встановлені судами
 
Суди встановили, що 07 жовтня 2008 року між ВАТ «Універсал Банк», правонаступником якого є ПАТ «Універсал Банк», і ОСОБА_1 укладений генеральний договір про надання кредитних послуг № BL9617 та додаткову угоду № BL9617/К-1, згідно з якою банк надав позичальнику споживчий кредит у розмірі 275 000 грн зі сплатою 25,25 % річних.
 
07 жовтня 2008 року між ВАТ «Універсал Банк», правонаступником якого є ПАТ «Універсал Банк», і ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 укладений договір іпотеки, відповідно до якого іпотекодавці передали в іпотеку квартиру  АДРЕСА_1 , що складається з чотирьох кімнат, житловою площею 80,90 м2, загальною площею 50,50 м2 і комори в підвалі площею 1,3 м2, що належить їм на праві спільної сумісної власності.
 
ОСОБА_1 належним чином зобов`язання за кредитним договором не виконував, у зв`язку з чим станом на 21 січня 2013 року в нього утворилася заборгованість у розмірі 331 257,29 грн, із яких 258 004,93грн - заборгованість по тілу кредиту, 70 461,78 грн - заборгованість за відсотками; 2790,58 грн. - заборгованість за підвищеними відсотками.
 
16 листопада 2012 року банк надіслав на адресу боржника та іпотекодавців повідомлення-вимогу про повне погашення заборгованості. Факт отримання вказаних повідомлень відповідачами не заперечується.
 
Мотивувальна частина
 
Позиція Верховного Суду
 
Касаційна скарга подана до набрання чинності Закону України № 460-ІХ від 15 січня 2020 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ», тому відповідно до пункту 2 прикінцевих та перехідних положень вищезазначеного закону розглядається у порядку, що діяв до набрання чинності цим законом.
 
Згідно з положеннями статті 389 ЦПК України (тут і далі у редакції, чинній               до 08 лютого 2020 року) підставами касаційного оскарження є неправильне 
застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
 
За результатами розгляду касаційної скарги колегія суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду дійшла висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.
 
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права 
 
Судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. 
 
Оскаржувані судові рішення відповідають зазначеним вимогам закону.
 
Правові наслідки порушення зобов`язання, забезпеченого іпотекою, передбачені Законом України «Про іпотеку».
 
Іпотека має похідний характер від основного зобов`язання та є дійсною до припинення основного зобов`язання або до закінчення строку дії іпотечного договору (стаття 3 Закону України «Про іпотеку»).
 
Частиною першою статті 7 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що в разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки.
 
Згідно зі статтею 33 Закону України «Про іпотеку» за рахунок предмета іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити свою вимогу за основним зобов`язанням у повному обсязі або в частині, встановленій іпотечним договором, що визначена на час виконання цієї вимоги, включаючи сплату процентів, неустойки, основної суми боргу та будь-якого збільшення цієї суми, яке було прямо передбачене умовами договору, що обумовлює основне зобов`язання.
 
Порядок реалізації предмета іпотеки за рішенням суду врегульовано статтею 39 Закону України «Про іпотеку», якою передбачено, що в разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки у рішенні суду зазначається, зокрема, спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів або застосування процедури продажу, встановленої статтею 38 цього Закону.
 
Положеннями частини першої статті 39 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що в разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки у рішенні суду зазначаються: загальний розмір вимог та всі його складові, що підлягають сплаті іпотекодержателю з вартості предмета іпотеки; опис нерухомого майна, за рахунок якого підлягають задоволенню вимоги іпотекодержателя; заходи щодо забезпечення збереження предмета іпотеки або передачі його в управління на період до його реалізації, якщо такі необхідні; спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів або застосування процедури продажу, встановленої статтею 38 цього Закону; пріоритет та розмір вимог інших кредиторів, які підлягають задоволенню з вартості предмета іпотеки; початкова ціна предмета іпотеки для його подальшої реалізації.
 
Установивши, що позивач довів у встановленому законом порядку факт невиконання боржником умов укладеного кредитного договору, наявність заборгованості за таким договором, суди попередніх інстанцій зробили обґрунтований висновок, що це є підставою для задоволення вимог                         банку та звернення стягнення на предмет іпотеки.
 
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 березня 2018 року в справі № 235/3619/15-ц (провадження № 14-11цс18) зроблено висновок, що в спорах стосовно задоволення вимог іпотекодержателя під час звернення стягнення на предмет іпотеки на підставі рішення суду (стаття 39 Закону) шляхом продажу предмета іпотеки іпотекодержателем будь-якій особі-покупцеві (стаття 38 Закону) незазначення у резолютивній частині рішення суду початкової ціни предмета іпотеки в грошовому вираженні не має вирішального значення та не є підставою для скасування такого рішення. Отже, аналогічно саме по собі незазначення позивачем початкової ціни предмета іпотеки не може бути підставою для відмови в позові іпотекодержателя про звернення на підставі рішення суду стягнення на предмет іпотеки шляхом продажу такого предмета іпотекодержателем будь-якій особі-покупцеві.
 
Ураховуючи викладене, незазначення в рішенні суду першої інстанції ціни предмета іпотеки не впливає на правильність вирішення даного спору по суті.
 
Аргументи касаційної скарги про неналежне повідомлення ОСОБА_1 про дату, час і місце розгляду справи в суді першої інстанції спростовуються наявним у справі повідомленням про вручення поштового відправлення та були обґрунтовано відхилені апеляційним судом. 
 
Інші доводи касаційної скарги є аналогічними до доводів апеляційної скарги та зводяться до переоцінки встановлених судами обставин і незгоди з оскаржуваними судовими рішеннями, що відповідно до положень статті 400 ЦПК України знаходиться за межами повноважень касаційного суду. 
 
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE , № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).
 
У контексті вказаної практики Верховний Суд уважає наведене обґрунтування цієї постанови достатнім. 
 
Ураховуючи зазначене, колегія суддів дійшла висновку про наявність передбачених частиною третьою статті 401 ЦПК України підстав для залишення касаційної скарги без задоволення, а оскаржуваних судових рішень - без змін.
 
Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,
 
ПОСТАНОВИВ :
 
Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
 
Заочне рішення Сихівського районного суду м. Львова від 28 листопада                 2014 року та постанову Львівського апеляційного суду від 12 серпня                      2019 року залишити без змін. 
 
Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.
 
Судді:                                                                                                    Н. О. Антоненко
 
                                                                                                                В. І. Журавель
 
                                                                                                                М. М. Русинчук