ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 540/1366/15-ц  Номер провадження 22-ц/814/1899/20	Головуючий у 1-й інстанції Косик С. М.  Доповідач ап. інст. Лобов О. А.	

П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31 серпня 2020 року 	м. Полтава	

Полтавський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючий суддя Лобов О.А.,
судді: Дорош А.І., Триголов В.М,
за участю секретаря судового засідання Ачкасової О.Н.
розглянув у відкритому судовому засіданні у м.Полтаві цивільну справу за апеляційною скаргою  ОСОБА_1 на рішення Машівського районного суду Полтавської області від 10 червня 2020 року (час ухвалення судового рішення з 11:49:16 год. до 12:24:35 год.; дата виготовлення повного тексту судового рішення 22 червня 2020 року) 
у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості та 
зустрічним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про визнання договору позики неукладеним.
Заслухавши доповідь судді-доповідача, апеляційний суд

                                     В С Т А Н О В И В:

У  грудні 2015 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, просив стягнути з відповідача на його користь 462 000 грн. основного боргу, 987,29 грн. – 3% річних та 47 617,64 грн. – процентів за користування позикою та вирішити питання судових витрат.
В обґрунтування заявлених вимог посилався на невиконання відповідачем умов договору, оскільки відповідач кошти не повернув, на зв`язок не виходив, на неодноразові звернення позивача з метою досудового врегулювання спору відповідач уникав спілкування.

У травні 2016 ОСОБА_1 звернувся до суду із зустрічним позовом до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 та ОСОБА_2 про визнання договору позики неукладеним, просив визнати неукладеним договір позики між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , оформлений письмовою розпискою від 12.06.2015р., за підписами свідків ОСОБА_3 та ОСОБА_4 про отримання грошових коштів на суму 462 000 грн, стягнути з відповідачів солідарно судові витрати у розмірі 551,20 грн., а також у рахунок відшкодування понесених витрат на представництво його інтересів у суді 3 500 грн та 200 грн за посвідчення довіреності у нотаріуса.
В обґрунтування зустрічного позову зазначав, що, працюючи на посаді менеджера у ТОВ «Прокар Трейдінг», за прямою вказівкою ОСОБА_4 він як і інші працівники писав розписки у разі, якщо товар передавався клієнтам у борг. У разі відмови від заповнення такої розписки менеджера чекало негайне звільнення, таким чином йому довелось скласти дану розписку, хоча фактично кошти він не отримував. Отже, вважає договір позики від 12.06.2015р. є неукладеним, оскільки грошові кошти фактично не передавалися.

Рішенням Машівського районного суду Полтавської області від 10 червня 2020 року позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості задоволено частково.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 заборгованість за договором позики від 12.06.2015 року в загальному розмірі 503 355,96 грн, що складається з основної суми боргу в розмірі 462 000,00 грн, 3% річних в розмірі 987,29 грн та процентів в сумі 40 368,67 грн. В іншій частині позовних вимог відмовлено. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судовий збір в розмірі 5 003,00 грн.
У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про визнання договору позики неукладеним відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на порушення судом норм процесуального і матеріального права, просить рішення суду першої інстанції скасувати, відмовити в задоволенні первісного позову та задовольнити зустрічний позов у повному обсязі.
В обґрунтування вимог апеляційної скарги зазначається, що суд першої інстанції при вирішенні спору не звернув уваги на те, що розписка складена під час його роботи в ТОВ «Прокат Трейдінг», ОСОБА_2 є співробітником товариства і ОСОБА_4 була на той час директором та приймала рішення про відпуск товару у борг. 
Суд не взяв до уваги, що розписка заповнена різними особами та різними кольорами чорнил, а також те, що сам ОСОБА_2 проживає у м.Одеса.
Наголошується, що суд першої інстанції не з`ясував питання, чому керівництво підприємства дало йому у борг 462 000 грн. строком на три місяці, тоді як він отримував заробітної плати лише 4 000 грн. та дружина була вагітна.

У відзиві на апеляційну скаргу адвокат Козленко О.М., представник ОСОБА_2 , навів свої заперечення на доводи апеляційної скарги та, стверджуючи про їх необґрунтованість, просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення без змін.      
Зокрема, у відзиві стверджується, що суд першої інстанції дав належну оцінку самій розписці, а також судовим експертизам. Заперечення відповідача у частині його залежності від роботодавців, написання розписки внаслідок обману не підтверджені належними доказами. 
Апеляційний суд, перевіривши матеріали справи в межах доводів апеляційної скарги та позовних вимог, заявлених в суді першої інстанції, приходить висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення з таких підстав:
Відповідно до п.1 ч.1 ст.371, ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а апеляційну скаргу – без задоволення, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
З матеріалів справи вбачається, що згідно копії трудової книжки ОСОБА_1 з 20.05.2014р. по 24.09.2015р. працював в ТОВ «Прокар Трейдінг» на посаді менеджера із збуту (т.2 а.с.10-12).
12.06.2015 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 укладений договір позики, оформлений у вигляді розписки, за умовами якої ОСОБА_1 взяв у ОСОБА_2 в борг кошти в сумі 462 000,00 грн, які в еквіваленті складають 22 000 доларів США по курсу НБУ 100 доларів США – 2100,00 грн, та які зобов`язався повернути не пізніше 01 жовтня 2015 року (т.1 а.с.5).
У визначений договором строк, ні у подальшому сума позики не повернута (т.2 а.с.128, т.4 а.с.76).
За висновком судово-технічної експертизи документів від 18.05.2018 року в розписці, датованій 12.06.2015 року: записи і підписи від імені ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , виконані пишучою ручкою (ручками), спорядженою чорнилом чорного кольору; записи і підпис від імені ОСОБА_2 , виконані кульковою ручкою (ручками), спорядженими пастою чорного кольору; записи і підпис від імені ОСОБА_4 виконані пишучою ручкою (ручками), спорядженою чорнилом синього кольору. В досліджуваній розписці, датованій 12.06.2015р., ознак штучного зістарювання документа не виявлено. В розписці, датованій 12.06.2015, записи і підпис від імені ОСОБА_2 , виконані ймовірно раніше липня 2015 року, тобто не виключається, що досліджувані записи і підпис виконані у вказану дату. Встановити час виконання записів від імені ОСОБА_1 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , в розписці, датованій 12.06.2015, не видається можливим, у зв`язку з відсутністю в експертів впроваджених у судово-експертну практику України методик встановлення абсолютного часу нанесення штрихів рукописних записів і підписів, виконаних чорнилами (т. 3 а.с.35-52).
Згідно з висновком експертів за результатами проведення судово-почеркознавчої експертизи від 13.02.2020: технічне дослідження підпису від імені ОСОБА_2 у графі « ОСОБА_5 :» у Розписці від 12.06.2015 не проводилось у зв`язку з відсутністю у даному документі досліджуваного підпису (оскільки відсутні ділянки паперу, на одній з яких, ймовірно, містився вище вказаний підпис). Питання ухвали щодо виконання підпису від імені ОСОБА_2 у графі « ОСОБА_5 :» у Розписці від 12.06.2015, не вирішувалось. Рукописні записи % « ОСОБА_6 » у графі «полу сил от ( ОСОБА_7 ) та « ОСОБА_6 » у графі « ОСОБА_5 :» у Розписці від 12.06.2015р., - виконані ОСОБА_2 (т.3 а.с.241-247).

Задовольняючи частково первісний позов, суд першої інстанції виходив з того, що боргова розписка від 12.06.2015 року підтверджує факт укладення договору позики, а відтак і отримання коштів ОСОБА_1 та виникнення у нього обов`язку повернути отримані у борг кошти.
Відмовляючи в задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив з його недоведеності, оскільки сам позивач не заперечує складання особисто розписки, а доказування факту неотримання коштів не може ґрунтуватися на показаннях свідків.

Апеляційний суд погоджується з висновками суду першої інстанції та, перевіряючи доводи апеляційної скарги, виходить з таких міркувань.
Поняття позикових відносини і договору позики визначаються положеннями глави 71 ЦК України.
Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. 
За своїми ознаками договір позики є реальним, оплатним або диспозитивно безоплатним, одностороннім, строковим або безстроковим. 
Договір позики вважається укладеним в момент здійснення дій з передачі предмета договору на основі попередньої домовленості (пункт 2 частини першої статті 1046 ЦК України).
Ця особливість реальних договорів зазначена в частині другій статті 640 ЦК України, за якою якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії.
Письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, а й передачі грошової суми позичальнику.
Договір позики в письмовій формі може бути укладений як шляхом складання одного документа, так і шляхом обміну листами (частина перша статті 207 ЦК України).
Досліджуючи договори позики чи боргові розписки, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа і, зважаючи на встановлені результати, робити відповідні правові висновки.
За змістом положень ст.12, ст.13, ст.81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності і диспозитивності. Кожна із сторін зобов`язана довести належними і допустимими доказами ті, обставини, на які вона посилається в обґрунтування своїх вимог та заперечень. Суд розглядає цивільні справи у межах заявлених вимог і на підставі доказів, наданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Суд не може збирати докази, що стосуються спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судоми у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійснені учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів. 
Відповідно до ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. 
У підтвердження заявлених вимог ОСОБА_2 надав суду розписку (т.1 а.с.5), зміст якої свідчить про укладення між ним і ОСОБА_1 договору позики.
ОСОБА_1 , не заперечуючи свого підпису на розписці, стверджує, що цей документ складений на вимогу керівництва (роботодавця) у рахунок відпуску товару у борг клієнтам підприємства, де він працював.
У підтвердження наведених обставин ОСОБА_1 суду не надано належних, допустимих і достатніх доказів. 
Вирішуючи спір, суд першої інстанції виконав вимоги ст.110 ЦПК України і дав належну оцінку висновкам обох судових експертиз (т.3 а.с.35-52, 240-247), якими не встановлено ознак підробки розписки, підтверджено справжність підписів осіб, зазначених у ній, тощо. 
Посилання в апеляційній скарзі на те, що текст розписки частково надрукований, і рукописний текст на ній виконаний різними чорнилами і ручками, не спростовує факту укладення договору позики, оскільки таке оформлення письмового документу не заборонено законом.
Твердження апеляційної скарги про те, що договір позики є одностороннім правочином суперечить змісту ст.1046 і ч.3 ст.202 ЦК України. 
Наявність чи відсутність у позичальника реальної можливості повернути отримані у борг кошти не є істотною умовою для укладення договору позики у розумінні положень ч.1 ст.638 і параграфу 1 глави 71 ЦК України. 
По суті в апеляційній скарзі повторно наведені доводи зустрічного позову, яким, на переконання апеляційного суду, суд першої інстанції дав правильну оцінку, апеляційна скарга не містить посилань на нові істотні обставини та відповідні докази, з якими процесуальне законодавство пов`язує можливість скасування чи зміни судового рішення.
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).
Зважаючи на встановлене, апеляційний суд приходить до висновку про відсутність передбачених законом підстав для скасування або зміни рішення суду першої інстанції. 
Керуючись ст.367, п.1 ч.1 ст.374, ст.375, ст.382, ст.384 ЦПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В: 

Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 залишити без задоволення. 
Рішення Машівського районного суду Полтавської області від 10 червня 2020 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена протягом тридцяти днів шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст постанови виготовлено 01 вересня 2020 року.

     Головуючий суддя                                                    О. А.Лобов  

     Судді                                                                          А.І.Дорош

В.М. Триголов