15.07.20
22-ц/812/949/20
Справа № 490/9233/19
Провадження № 22ц/812/949/20 Головуючий у 1-й інстанції Гуденко О.А.
Категорія 59 Доповідач в апеляційній інстанції Ямкова О.О.

П О С Т А Н О В А
 
Іменем України
15 липня 2020 року                                                 м. Миколаїв

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Миколаївського апеляційного суду у складі:
головуючого: Ямкової О.О.,
суддів: Колосовського С.Ю., Локтіонової О.В., 
із секретарем: Гавор В.Б.,
за участю: представника позивача – ОСОБА_1 
прокурора – Добрікової І.В., 
       розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу
за апеляційною скаргою 
Офісу Генерального прокурора 
на рішення Центрального районного суду міста Миколаєва від 28 січня 2020 року, ухваленого під головуванням судді Гуденко О.А. в місті Миколаєві о 9 годині 30 хвилин зі складанням його повного тексту, по справі 
за позовом 
ОСОБА_2 
до Генеральної прокуратури України, 
треті особи - Перша Миколаївська державна нотаріальна контора 
(далі – Перша Миколаївська держнотконтора),
Департамент з надання адміністративних послуг Миколаївської міської ради 
(далі – Департамент з адмінпослуг)
про звільнення майна з-під арешту

В С Т А Н О В И Л А: 

22 жовтня 2019 року ОСОБА_2 звернулась до суду з позовом до Генеральної прокуратури України, треті особи Перша Миколаївська держнотконтора, Департамент з адмінпослуг, у якому просила про звільнення з-під арешту належного їй на праві власності майна, а саме: квартири АДРЕСА_1 та частки квартири АДРЕСА_2 , який було накладено 19 листопада 2012 року на підставі постанов слідчого у особливо важливих справах Головного управління захисту прав і свобод громадян та інтересів держави, протидії корупції та злочинності у сфері транспорту Генеральної прокуратури України у кримінальній справі № 49-3560. 
Позивач посилалася на те, що арешти слідчим було накладено помилково, оскільки вона лише випадково має спільне прізвище ім`я та по батькові з дружиною підозрюваного на той час та нині обвинувачуваного ОСОБА_3 , ніколи не перебувала з ним у шлюбі, та як наслідок не може мати майна, яке б належало їй з ним на праві спільної сумісної власності.
За такого просила скасувати накладені арешти, звернувшись до суду з позовом в порядку цивільного судочинства.
У відзиві на позов, який надійшов від Генеральної прокуратури України, яка перейменована у Офіс Генерального прокурора на підставі наказу Генерального прокурора №358 від 27 грудня 2019 року, представник відповідача просив провадження у справі закрити, у зв`язку з тим, що справа не підлягає розгляду у порядку цивільного судочинства, та дане питання має вирішуватись в порядку кримінального судочинства у відповідності до положень статей 64?, 174 КПК України.
Рішенням Центрального районного суду м. Миколаєва від 28 січня 2020 року позов ОСОБА_2 задоволено, ухвалено про зняття арешту (припинення обтяження) нерухомого майна - квартири АДРЕСА_3 , зареєстровані Першою Миколаївської держнотконторою 27 листопада 2012 року на підставі постанов слідчого у особливо важливих справах Головного управління захисту прав і свобод громадян та інтересів держави, протидії корупції та злочинності у сфері транспорту Генеральної прокуратури України від 19 листопада 2012 року по кримінальній справі № 49-3560.
Ухвалюючи рішення суд виходив з того, що арешт нерухомого майна, що належить позивачці накладено безпідставно, так як вона не була та не є дружиною особи, що обвинувачується у вчиненні злочину по кримінальній справі, і не є учасником кримінального провадження, а тому наявність обтяжень щодо її майна порушує права власності позивача та підлягає захисту у обраний нею спосіб. 
В апеляційній скарзі представник Офісу Генерального прокурора, не спростовуючи обставин наведених у позові та встановлених рішенням місцевого суду, посилаючись на порушення норм процесуального права в частині визначення юрисдикції спору, просить скасувати рішення суду та закрити провадження по справі.
Зазначав, що застосовані судом правові висновки ВП ВС не можуть бути покладені в основу вирішення даного спору.
На думку прокурора такі спори підлягають розгляду в порядку кримінального судочинства, визначеному в статті 174 КПК України, оскільки кримінальне провадження, в рамках якого накладався арешт на даний час розглядається судом.
Наголошував на тому, що розгляд питання про зняття арешту, за обставинами позову, здійснюється виключно у порядку кримінального провадження, та узгоджується з правовими висновками Великої Палати Верховного Суду, викладеними ним у постанові від 17 жовтня 2018 року при розгляді справи №461/233/17-ц (провадження №14-326цс18), що прямо передбачено кримінально-процесуальним законодавством, а тому є ефективним. 
У відзиві на апеляційну скаргу позивач вказувала, що рішення суду першої інстанції ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а тому вважала скаргу такою, що не підлягає задоволенню.
Зауважувала, що у відповідності до частини 4 статті 55 Конституції України має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.
Зазначала про те, що, дійсно, за наявності кримінального провадження власник майна, у тому числі особа яка не є учасником кримінального провадження, може звернутись з клопотанням про зняття арешту у порядку передбаченому статтями 174, 539 КПК України, але арешт на належне їй майно було накладено слідчим під час дії КПК України в редакції 1960 року з відповідними змінами та доповненнями, а тому у відповідності до пункту 9 розділу ХІ Перехідних положень КПК України 2012 року питання про зняття арешту з майна, накладеного під час дізнання або досудового слідства до дня набрання чинності КПК 2012 року вирішується в порядку, що діяв до набрання чинності цим Кодексом, і за такого розгляд цього питання може відбуватися в порядку цивільного судочинства. Посилалась на відповідну судову практику. 
Заслухавши суддю-доповідача, пояснення осіб, які беруть участь у справі, перевіривши наведені в скарзі доводи та дослідивши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню із наступних підстав. 
За матеріалами справи позивач ОСОБА_4 є власником квартири АДРЕСА_1 на підставі договору купівлі-продажу №373, укладеного 30 серпня 1999 року, та зареєстрованого у Миколаївському міжміському Бюро технічної інвентаризації за номером №18253 (а.с.17) та частки квартири АДРЕСА_2 на підставі свідоцтва про право власності на житло від 2 січня 1997 року, зареєстрованого у Миколаївському міжміському Бюро технічної інвентаризації за номером №17880 (а.с.18).
19 листопада 2012 року слідчим у особливо важливих справах Головного управління захисту прав і свобод громадян та інтересів держави, протидії корупції та злочинності у сфері транспорту Генеральної прокуратури України складено постанови про накладення арешту на майно по кримінальній справі № 49-3560, за якими вирішено накласти арешт на квартиру АДРЕСА_1 квартири АДРЕСА_2 , які належать позивачу, і яка ( ОСОБА_2 ), за припущенням слідчого, є дружиною підозрюваного у кримінальному провадженні ОСОБА_3 , 1979 року народження (а.с.8зв-12).
Відповідно до копії витягів про реєстрацію в Єдиному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна 27 листопада 2012 року на нерухоме майно належне ОСОБА_2 накладено обтяження у вигляді арешту на підставі вищевказаних постанов (а.с.14-15).
Разом з тим, у відповідності до копії свідоцтва про укладення шлюбу НОМЕР_1 12 жовтня 1974 року позивачка (у дівочості ОСОБА_5 ), 1950 року народження, уклала шлюб з ОСОБА_6 , 1949 року народження, та змінила прізвище на « ОСОБА_7 » (а.с.19).
У відповідності до свідоцтва НОМЕР_2 вказаний шлюб було розірвано 22 вересня 1999 ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с.20).
Відомостей про укладення позивачкою будь-яких інших шлюбів, в тому числі з підозрюваним  ОСОБА_3 , 1979 року народження, матеріали цивільної справи, і зокрема, надана ОСОБА_2 копія паспорту громадянина України, - не містять. Відсутні такі посилання і у матеріалах кримінального провадження №49-3560.
Зазначені позивачем ОСОБА_2 відомості щодо укладеного нею шлюбу з іншою, ніж підозрюваною особою у кримінальному провадженні, відповідачем та третіми особами не спростовано. 
За відповіддю посадової особи прокуратури Миколаївської області на звернення ОСОБА_8 від 26 липня 2019 року зазначено, що Генеральною прокуратурою помилково накладено арешт на належне позивачці нерухоме майно та запропоновано звернутись до суду в порядку цивільного судочинства (а.с.24).
Відтак, задовольняючи позов ОСОБА_2 , суд першої інстанції керувався вірно встановленими ним та зазначеними вище обставинами справи, які її учасниками не оспорюються, та виходив з того, що позивачем правильно обрано спосіб захисту порушеного права в порядку цивільного судочинства.
З такими висновками суду першої інстанції слід погодитися, оскільки вони відповідають нормам матеріального і процесуального права, та встановленими ним обставинам справи.
Так, частиною першою статті 19 ЦПК України установлено, що суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи щодо: захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин; інших правовідносин, крім випадків, коли розгляд таких справ проводиться за правилами іншого судочинства.
Відповідно до частини першої статті 174 КПК України 2012 року підозрюваний, обвинувачений, їх захисник, законний представник, інший власник або володілець майна, які не були присутні при розгляді питання про арешт майна, мають право заявити клопотання про скасування арешту майна повністю або частково. Таке клопотання під час досудового розслідування розглядається слідчим суддею, а під час судового провадження - судом. Арешт майна також може бути скасовано повністю чи частково ухвалою слідчого судді під час досудового розслідування чи суду під час судового провадження за клопотанням підозрюваного, обвинуваченого, їх захисника чи законного представника, іншого власника або володільця майна, представника юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, якщо вони доведуть, що в подальшому застосуванні цього заходу відпала потреба або арешт накладено необґрунтовано.
Клопотання про скасування арешту майна розглядає слідчий суддя, суд не пізніше трьох днів після його надходження до суду (частина друга статті 174 КПК України 2012 року).
Суд одночасно з ухваленням судового рішення, яким закінчується судовий розгляд, вирішує питання про скасування арешту майна. Суд скасовує арешт майна, зокрема, у випадку виправдання обвинуваченого, закриття кримінального провадження судом, якщо майно не підлягає спеціальній конфіскації, непризначення судом покарання у виді конфіскації майна та/або незастосування спеціальної конфіскації, залишення цивільного позову без розгляду або відмови в цивільному позові (частинна 4 статті 174 КПК України 2012 року).
Отже, порядок скасування арешту майна, що накладений в межах кримінального провадження, встановлено статтею 174 КПК України 2012 року, і відповідно підлягає розгляду за правилами кримінального судочинства.
Проте, арешт на спірні квартири було накладено слідчим під час досудового слідства у кримінальній справі щодо обвинувачення ОСОБА_9 у вчиненні злочинів, передбачених ч. 3 ст. 363, ч. 4 ст. 368 КК України, ОСОБА_10 у вчиненні злочинів, передбачених ч. 5 ст. 27, ч. 4 ст. 368, ч. 5 ст. 27, ч. 3 ст. 364 КК України, ОСОБА_3 та інших на підставі положень КПК України 1960 року, до набрання чинності КПК України 2012 року, а саме до 20 листопада 2012 року.
Тому за положеннями пункту 9 розділу XI «Перехідні положення» КПК України 2012 року питання про зняття арешту з майна, накладеного під час дізнання або досудового слідства до дня набрання чинності цим Кодексом (2012 року), вирішується в порядку, що діяв до набрання чинності цим Кодексом, тобто у відповідності до порядку, що діяв до 20 листопада 2012 року.
У справі, яка переглядається, місцевим судовим було встановлено, що арешт на спірне майно було накладено слідчим під час досудового слідства у кримінальній справі щодо обвинувачення ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_3 та інших, за положеннями КПК України в редакції 1960 року, а з позовом про зняття арешту з майна звернулася особа, яка не є стороною кримінального провадження.
На час звернення позивача до суду із позовом в порядку цивільного судочинства, кримінальна справа знаходиться на розгляді у суді, де з 2013 року проводиться судове слідство, але вироку не постановлено (а.с.21).
Отже, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про розгляд зазначеної справи в порядку цивільного судочинства.
Крім цього колегія суддів, враховуючи положення статей 315, 316, 322, 337, 347, 349 КПК України 2012 року, які регулюють процедуру проведення судом дій з підготовки справи до судового розгляду у порядку кримінального судочинства, визначення меж такого розгляду та його безперервність, теж вважає, що звернення третьої особи як власника майна з позовом чи клопотанням про зняття арешту з належного їй майна до суду, який закінчив підготовчі дії по кримінальної справі та перейшов до проведення судового слідства, не є можливим без порушення прав учасників кримінального провадження та адекватного способу захисту порушеного права власника.
Зазначене узгоджується з правовим висновком ВП ВС наведеним у постанові від 24 квітня 2019 року під час розгляду справи №2-3392/11 , провадження №14-105цс19, якій у відповідності до частини 4 статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин повинен враховуватися судом у справах за аналогічними обставинами. 
Щодо посилання представника відповідача на безпідставне неврахування правових висновків, викладених 17 жовтня 2018 року ВП ВС у постанові при розгляді справи №461/233/17-ц, то колегія суддів вважає таке посилання недоречним, оскільки висновки ВП ВС у постанові від 17 жовтня 2018 року зроблені на підставі інших обставин справи, які не є подібними обставинам справи, що переглядається апеляційним судом.
По-перше, ці висновки стосуються досудового слідства, яке починалося за процесуальними нормами КПК України 1960 року, але до наступного часу не закінчено, та проводиться за нормами КПК 2012 року, а отже на час звернення позивача до суду у порядку цивільного судочинства, у особи не відпала можливість реалізації захисту свого права за нормами кримінально-процесуального права.
По-друге, слідчим у даній справі накладено арешт не на майно позивача, який не є учасником кримінального провадження, а накладено заборону на проведення реєстраційних операцій з транспортними засобами, у зв`язку з наявністю кримінального провадження про порушення процедури їх митного оформлення, наслідком чого є заборона експлуатації транспортних засобів, щодо яких не сплачено або лише частково сплачено податки при їх реєстрації. 
Відтак, підстав для застосування вищенаведеної позиції ВП ВС, замість позиції ВП ВС від 24 квітня 2019 року, колегія суддів не вбачає.
За таких обставин правових підстав для скасування судового рішення із закриттям провадження у справі з підстав, які визначені у апеляційній скарзі Офісу Генерального прокурора, колегію суддів не встановлено.
Інші підстави для скасування чи зміни судового рішення у змісті апеляційної скарги не наведено.
За такого, рішення суду першої інстанції є законним і обґрунтованим, та таким, що відповідає меті цивільного судочинства, направленої на захист прав та законних інтересів фізичних осіб від неправомірних дій органів державної влади.
У відповідності до статті 141 ЦПК України підстав для перерозподілу судових витрат немає.
Керуючись статтями 367, 374, 375, 382, 384 ЦПК України, колегія суддів 

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу Офісу Генерального прокурора - відхилити, а рішення Центрального районного суду міста Миколаєва від 28 січня 2020 року – залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів до Верховного Суду.

Головуючий                                                 О.О. Ямкова
Судді                                                         С.Ю. Колосовський 
                                                               О.В. Локтіонова