П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

___________________________________________________________________________________

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М  У К Р А Ї Н И

16 липня 2020 р.	м.Одеса	Справа № 400/2942/19	
Головуючий в 1 інстанції: Малих О.В.

П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
доповідача - судді Турецької І. О.,
суддів - Стас Л. В., Шеметенко Л. П.
за участі секретаря - Скоріної Т. С.

позивача - ОСОБА_1 та її представника - Третяка Т. О.;
представника відповідачів - Долганюк Ю. Ю.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Державної міграційної служби України на рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 11 лютого 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України, Управління Державної міграційної служби України в Миколаївській області про визнання протиправним і скасування висновку, зобов`язання вчинити певні дії та стягнення моральної шкоди

В С Т А Н О В И В:

Короткій зміст позовних вимог.

У вересні 2019 року ОСОБА_1 звернулась до суду першої інстанції з позовом до Державної міграційної служби України (далі - ДМС України), Управління Державної міграційної служби України в Миколаївській області (далі - УДМС України в Миколаївській області) в якому, з урахуванням уточнень, просила:
-          визнати дійсним її паспорт громадянина України серії НОМЕР_1 , виданого 11.01.2011 року Казанківським РВ УМВС України у Миколаївській області та паспорт для виїзду за кордон серії НОМЕР_2 , виданого 19.12.2014 року;
-          визнати протиправним та скасувати висновок службової перевірки щодо оформлення паспорта громадянина України ОСОБА_1 від 18.01.2019 року №13/2019;
-          зобов`язати виключити інформацію про недійсність вказаних паспортів з підсистеми Єдиної інформаційно-аналітичної системи управління міграційними процесами «Недійсні документи»;
-          зобов`язати не чинити перешкоди у використанні вказаних паспортів;
-          стягнути 10  000 грн. компенсації моральної шкоди.

Обґрунтовуючи заявлені вимоги позивачка зазначила, що у січні 2011 року їй було видано паспорт громадянина України, на підставі Закону України «Про громадянство України», оскільки її батьки мали громадянство України, а у грудні 2014 року вона отримала паспорт громадянина України для виїзду за кордон.
Як стверджує позивачка, під час отримання паспорту громадянина України не подавала неправдивих відомостей або фальшивих документів, а також не приховувала будь-якого суттєвого факту, за наявності якого особа не може набути громадянство.
На її думку, прийняття висновку №13/2009, яким скасовано рішення про оформлення набуття нею громадянства України було пов`язано з бажанням суб`єкта владних повноважень виправити власну помилку при оформленні їй паспорта громадянина України.
Водночас, за доводами позивачки, усталена практика Європейського Суду з прав людини свідчить про те, що потреба виправити минулу помилку суб`єкта владних повноважень, не повинна непропорційним чином втручатися в нове право, набуте особою, яка покладалася на легітимність добросовісних дій державного органу.

Мотивуючи спричинення їй моральної шкоди, позивачка зазначає, що позбавлення її паспортів призводить до необхідності виїзду з України до Республіки Молдова, в якій у неї немає ні місця проживання, ні членів сім`ї. Відповідний переїзд істотно порушить її зв`язки з сім`єю, що завдає їй значних психічних страждань.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції.

Рішенням Миколаївського окружного адміністративного суду від 11 лютого 2020 року, ухваленого за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін, позов задоволено частково.
Суд визнав дійсними паспорти громадянки ОСОБА_1 .
Визнав протиправним та скасував висновок службової перевірки щодо оформлення паспорта громадянина України ОСОБА_1 від 18.01.2019 року №13/2019.
Зобов`язав УДМС України в Миколаївській області виключити інформацію про недійсність паспорта громадянки ОСОБА_1 НОМЕР_1 виданого 11.01.2011 року Казанківським РВ УМВС України у Миколаївській області та паспорта для виїзду за кордон серії НОМЕР_2 виданого 19.12.2014 року з підсистеми Єдиної інформаційно-аналітичної системи управління міграційними процесами «Недійсні документи».
Стягнув за рахунок бюджетних асигнувань ДМС України на користь ОСОБА_1 , як компенсацію моральної шкоди, 1  000 грн.

В задоволенні решти позовних вимог - відмовив.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив із того, що наведені у спірному висновку службової перевірки обставини, на підставі яких скасовано рішення про оформлення набуття громадянства позивачкою, не свідчать про порушення, останньою, приписів статті 21 Закону України «Про громадянство України», тобто набуття громадянства шляхом обману, внаслідок подання свідомо неправдивих відомостей або фальшивих документів, приховування будь-якого суттєвого факту, за наявності якого особа не може набути громадянство України.
Суд вважав, що відсутність у суб`єкта владних повноважень, за наявними картотечними обліками осіб, які набули громадянство України, відомостей про набуття ОСОБА_1 громадянства України, свідчить про неналежне забезпечення діловодства органом міграційної служби та не може бути підставою для скасування рішення про оформлення набуття громадянства України.
Також суд першої інстанції погодився з твердженням позивачки про наявність спричиненої їй моральної шкоди протиправними діями відповідачів, яка полягала у побоюванні можливої втрати відповідного зв`язку з сім`єю.
Відмовляючи в задоволенні вимоги ОСОБА_1 про зобов`язання суб`єктів владних повноважень не чинити їй перешкоди у використанні паспортів, суд першої інстанції вважав, що захисту підлягає лише порушене право, а тому заявлена вимога є передчасною.

Короткий зміст апеляційної скарги та відзиву.

ДМС України, оскаржуючи ухвалене судове рішення, зазначає про неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, про неправильне застосування норм матеріального права та про порушення норм процесуального права.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги ДМС України зазначає, що факт набуття дитиною громадянства України не є автоматичним та абсолютним, а датою набуття громадянства є дата реєстрації набуття особою громадянства України.
Обставинам реєстрації набуття особою громадянства України, спеціально уповноваженим на це органом, передує відповідне звернення одного з батьків. За твердженням скаржника, батьки позивачки не зверталися з відповідною заявою про прийняття до громадянства України ОСОБА_1 , а тому, остання, є особою, яка взагалі не проходила встановлених законодавством процедур набуття громадянства і не набувала громадянство України.
Отже, як наголошує ДМС України,  враховуючи оформлення ОСОБА_1  паспорта зразка 1994 року з порушенням вимог законодавства, висновок службової перевірки від 18.01.2019 року №13/2019 є  таким, що прийнятий відповідно до п.108 Порядку оформлення, видачі, обміну, пересилання, вилучення, повернення державі, визнання недійсним та знищення паспорта громадянина України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25.03.2015 року №302 (далі - Порядок №302).

До того ж, скаржник вважає, що рішення суду першої інстанції, в частині стягнення моральної шкоди є необґрунтованим, оскільки відсутні з цього приводу належні та допустимі докази. ДМС України вважає, що суд першої інстанції не з`ясував, чим підтверджується факт заподіяння моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивачка оцінює заподіяну їй шкоду та з чого вона при цьому виходить.

Є незаконним, на думку скаржника, втручання суду першої інстанції в дискреційні повноваження органу державної міграційної служби, оскільки процес встановлення та оформлення належності до громадянства України передбачає певні процедури та перевірки, що визначені законодавством, та вирішується спеціально уповноваженими органами і не входить до компетенції суду.

У відзиві на апеляційну скаргу представник позивачки наполягає на тому, що рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим, а доводи апеляційної скарги не містять у собі підстав для його скасування.
Так, представник позивачки стверджує, що ДМС України, скасовуючи рішення про оформлення набуття громадянства України ОСОБА_1 , порушило обов`язок органів державної влади, закріплений ч.2 ст.19 Конституції України, діяти лише на підставах, передбачених законами України. Оскільки, як указує представник, були порушені вимоги, встановлені до процедури прийняття рішення, суд першої інстанції, визнаючи спірний висновок протиправним, не втрутився у дискреційні повноваження суб`єкта владних повноважень, навіть у невиправдано-звуженому розумінні цього принципу, викладеному в апеляції.
Щодо компенсації моральної шкоди, то, на думку представника позивачки, факт порушення її прав та порушення нормальних життєвих зв`язків, підтверджується спірним висновком, а тому доводи апеляційної скарги з приводу необґрунтованості заявленої моральної шкоди є безпідставними.

До того ж, адвокатом позивачки - Третяк Т. О. заявлено про відшкодування на користь його довірительки з ДМС України витрат на професійну правничу допомогу в сумі 10  000 грн.
Обґрунтовуючи вказану суму, адвокат зазначив, що вона складається з  юридичних послуг, наданих у суді апеляційної інстанції, а саме: 
витрат на підготовку та подання відзиву на апеляційну скаргу (5000 грн.), консультації (500 грн.), участь у судовому засіданні (1500 грн.), орієнтовно адвокатом розраховано три засідання (4500 грн.).

Враховуючи отримання відповідачами відзиву на апеляційну скаргу, клопотання про зменшення витрат на професійну правничу допомогу до суду апеляційної інстанції не подано.

Представник апелянта в судовому засіданні доводи апеляційної скарги підтримав та просив її задовольнити.
Позивачка та її представник в судовому засіданні суду апеляційної інстанції проти апеляційної скарги заперечили та просили рішення суду залишити без змін.

Фактичні обставини справи.

ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 у селі Клокушна Окницького району Республіки Молдова. У 1997 році вона прибула з Республіки Молдова на постійне місце проживання до України в Казанківський район Миколаївської області разом зі своїми батьками, сестрою та братом.
Відповідно до ст. 9 Закону України «Про громадянство України»:
-          батько - ОСОБА_2 , 1970 р. н. був прийнятий до громадянства України Указом Президента України від 07.02.2007 року № 92/2007 та документований паспортом громадянина України НОМЕР_3 , виданим 06.03.2007 року Казанківським РВ УМВС України в Миколаївській області;
-          мати - ОСОБА_3 , 1967 р. н. була прийнята до громадянства України Указом Президента України від 07.03.2007 року №189/2007 та документована паспортом громадянина України НОМЕР_4 , виданим 02.04.2007 року.

У зв`язку з тим, що ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_2 виповнилося 16 років, вона, у грудні 2010 року, подала необхідні документи до Казанківського РВ УМВС для отримання паспорта громадянина України та 11.01.2011 року її було документовано паспортом громадянина України серії НОМЕР_1 , на підставі свідоцтва про народження НОМЕР_5 , виданого 21.08.2003 року Окницьким відділом РАЦС Республіки Молдова.

ОСОБА_1 зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 .
Згідно обліків Казанківського РС УДМС України в Миколаївській області факт документування паспортом громадянина України ОСОБА_1 підтверджується заявою про видачу паспорта громадянина України та Книгою прибутків та видатків бланків паспортів в Казанківському РВ УМВС України в Миколаївській області.

19.12.2014 року ОСОБА_1 видали паспорт громадянина України для виїзду за кордон серії НОМЕР_6 .

Далі, 02.10.2018 року до Казанківського РС УДМС України в Миколаївській області звернулась ОСОБА_1 з приводу оформлення паспорта громадянина України для виїзду за кордон на підставі паспорта громадянина України серії НОМЕР_1 , виданого 11.01.2011 року Казанківським РВ УМВС України в Миколаївській області.

Згідно доповідної записки завідувача сектору з питань громадянства УДМС України в Миколаївській області Недлінського О. А. від 12.11.2018 року встановлено наступне:
-          за наявними в УДМС України в Миколаївській області картотечними обліками осіб, які набули громадянство України відповідно до Закону України «Про громадянство України», у тому числі за 2011 рік, відомості про набуття громадянства України ОСОБА_1 відсутні;
-          в УДМС України в Миколаївській області наявні справи осіб, які набули громадянство України відповідно до Закону України «Про громадянство України», які були передані з ВГІРФО УМВС України в Миколаївській області.

УДМС України в Миколаївській області була проведена службова перевірка, за результатами якої складено висновок щодо оформлення паспорта громадянина України ОСОБА_1 від 18.01.2019 року №13/2019, затверджений т. в. о. директора Департаменту з питань громадянства, паспортизації та реєстрації ДМС України Гарник М. С.
Відповідно до даного висновку, паспорт громадянина України серії НОМЕР_1 , виданий 11.01.2011 року Казанківським РВ УМВС України в Миколаївській області на ім`я ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , визнано таким, що оформлений з порушенням вимог законодавства та відповідно до пункту 108 Порядку № 302 (в редакції постанови Кабінету Міністрів України від 03.10.2018 року № 795) є недійсним, підлягає вилученню, анулюванню та знищенню.
Щодо паспорту громадянина для виїзду за кордон підготувати проект висновку про визнання його таким, що оформлений з порушенням вимог законодавства України.

У березні 2019 року Казанківський районний сектор УДМС у Миколаївській області повідомив позивачку, що її паспорт громадянина України серії НОМЕР_1 та паспорт для виїзду за кордон серії НОМЕР_2 видані з порушенням Закону України «Про громадянство України» та п.3 розділу І Порядку оформлення і видачі паспорта громадянина України, затвердженого наказом МВС України від 15.06.2006 року № 600.

Джерела правового регулювання (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) та оцінка суду апеляційної інстанції доводів апеляційної скарги і висновків суду першої інстанції.

Переглянувши справу за наявними у ній доказами та перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про наявність підстав для часткового задоволення апеляційної скарги, з огляду на таке.

Частина 2 статті 19 Конституції України зобов`язує органи державної влади та органи місцевого самоврядування, а також їх посадових осіб діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Правовий зміст громадянства України, підстави і порядок його набуття та припинення, повноваження органів державної влади, що беруть участь у вирішенні питань громадянства України, порядок оскарження рішень з питань громадянства, дій чи бездіяльності органів державної влади, їх посадових і службових осіб визначається Законом України від 18 січня 2001 року №2235-ІІІ «Про громадянство України» (далі - Закон №2235-ІІІ).
Статтею 4 Закону №2235-ІІІ визначено, що питання громадянства України регулюється Конституцією України, цим Законом, міжнародними договорами України.
Згідно зі статтею 6 Закону №2235-ІІІ громадянство України набувається: 1) за народженням; 2) за територіальним походженням; 3) внаслідок прийняття до громадянства; 4) внаслідок поновлення у громадянстві; 5) внаслідок усиновлення; 6) внаслідок встановлення над дитиною опіки чи піклування, влаштування дитини в дитячий заклад чи заклад охорони здоров`я, в дитячий будинок сімейного типу чи прийомну сім`ю або передачі на виховання в сім`ю патронатного вихователя; 7) внаслідок встановлення над особою, визнаною судом недієздатною, опіки; 8) у зв`язку з перебуванням у громадянстві України одного чи обох батьків дитини; 9) внаслідок визнання батьківства чи материнства або встановлення факту батьківства чи материнства; 10) за іншими підставами, передбаченими міжнародними договорами України.
Відповідно до ч.3 ст.14 Закону №2235-ІІІ дитина, яка є іноземцем або особою без громадянства, батьки якої перебувають у громадянстві України, реєструється громадянином України за клопотанням одного з батьків.

Стаття 21 Закону №2235-ІІІ містить вичерпний перелік підстав для скасування рішення про оформлення набуття громадянства України.
Так, відповідно до цієї статті, рішення про оформлення набуття громадянства України скасовується, якщо особа набула громадянство України відповідно до статей 8 та 10 цього Закону шляхом обману, внаслідок подання свідомо неправдивих відомостей або фальшивих документів, приховування будь-якого суттєвого факту, за наявності якого особа не може набути громадянство України.

За приписами п.108 Порядку № 302 паспорт визнається недійсним, вилучається, анулюється та знищується, зокрема, в разі оформлення паспорта/паспорта зразка 1994 року з порушенням вимог законодавства.

За аналізом наведених норм, можливо зробити висновок, що обов`язковою умовою для скасування рішення про оформлення набуття громадянства України та визнання паспорту недійсним є недобросовісна поведінка особи, яка звернулася для оформлення паспорту громадянина України. Водночас у даній справі відсутні відповідні докази, які б свідчили про подання позивачкою або її батьками свідомо неправдивих відомостей або фальшивих документів чи приховування останнім будь-якого суттєвого факту, за наявності якого позивачка не могла набути громадянство України.

Звинувачення суб`єктом владних повноважень батьків позивачки в тому, що вони не зверталися з відповідною заявою, згідно пункту 8 статті 6 Закону №2235-ІІІ щодо прийняття до громадянства України їх дочки ОСОБА_1 , колегія суддів вважає необґрунтованим, адже чинним законодавством саме на державні органи виконавчої влади покладений обов`язок встановлення підстав для набуття громадянства України.
Відсутність за картотечними обліками осіб, які набули громадянство України відповідно до Закону України «Про громадянство України», у тому числі за 2011 рік, заяви одного з батьків ОСОБА_1 про набуття громадянства України може свідчити про те, що посадова особа ВГІРФО Казанківського РВУ МВС України в Миколаївської області неналежно виконувала свої обов`язки та не вимагала такої заяви. Про те, що подружжя ОСОБА_1 добросовісно виконували вимоги державного органу та надавали увесь перелік документів для отримання їхніми дітьми громадянства України, свідчить те, що при отриманні паспорту громадянина України старшою сестрою позивачки, а також її молодшим братом заяви, згідно пункту 8 статті 6 Закону №2235-ІІІ щодо прийняття до громадянства України, були подані.

За правилами ч.2 ст.6 КАС України суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.
Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини (справа «Рисовський проти України від 20.10.2011 року) потреба виправити минулу помилку органа виконавчої влади чи органа місцевого самоврядування не повинна непропорційним чином втручатися в нове право, набуте особою, яка покладається на легітимність добросовісних дій державного органу. Іншими словами, державні органи, які не впроваджують або не дотримуються своїх власних процедур, не повинні мати можливість отримувати вигоду від своїх протиправних дій або уникати виконання своїх обов`язків. Ризик будь-якої помилки державного органу повинен покладатися на саму державу, а помилки не можуть виправлятися за рахунок осіб, яких вони стосуються.

Є правильним висновок суду першої інстанції, що суб`єкт владних повноважень, приймаючи спірний висновок службової перевірки та визнаючи паспорти недійсними, не дотримався одного з елементів критерію «необхідності у демократичному суспільстві», а саме: принципу пропорційності, який, в свою чергу, вимагає встановлення балансу між несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів позивача і цілями, на досягнення яких спрямоване оскаржуване рішення суб`єкта владних повноважень, що призвело до негативних наслідків для позивачки за відсутності будь-якої вини останньої.

Досліджуючи питання обґрунтованості стягнення судом першої інстанції з суб`єкта владних повноважень моральної шкоди, колегія суддів встановила таке.

Відповідно до статті 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.
Стаття 16 ЦК України визначає, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Одним зі способів захисту цивільних прав та інтересів може бути відшкодування моральної (немайнової) шкоди.
Статтею 23 ЦК України визначено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом.
Відповідно до пункту 6 частини першої статті 5 КАС України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист шляхом, зокрема, прийняття судом одного з рішень, зазначених у пунктах 1-4 цієї частини та стягнення з відповідача - суб`єкта владних повноважень коштів на відшкодування шкоди, заподіяної його протиправними рішеннями, дією або бездіяльністю.
Відповідно до роз`яснень, викладених у пункті 9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» (зі змінами та доповненнями), розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого - спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.
З огляду на природу інституту відшкодування моральної шкоди, цілком адекватними і самодостатніми критеріями визначення розміру належної потерпілому компенсації є морально-правові імперативи справедливості, розумності та добросовісності.
Під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.
Даний висновок узгоджується з правовою позицією, що міститься, зокрема, у постановах Верховного Суду від 19 грудня 2018 року у справі № 640/14909/16-ц, від 04 березня 2019 року у справі № 295/443/17, від 08 травня 2019 року у справі № 233/3464/17.

Позивачка в обґрунтування завданої моральної шкоди зазначає, що позбавлення її паспортів, після їх багаторічного користування, призводить до необхідності виїзду з України, що істотно порушує її зв`язок із сім`єю. Прийняття спірного висновку службової перевірки та, відповідно, визнання паспортів недійсними, призвело до значних психічних страждань.

На підставі викладених норм права, враховуючи обставини справи, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що, внаслідок прийняття спірного висновку службової перевірки та визнання паспортів недійсними, ОСОБА_1 завдано моральної шкоди, яка має бути стягнута з ДМС України.

До того ж, Верховний Суд у постанові від 15 серпня 2019 року (справа № №823/782/16, адміністративне провадження №К/9901/13886/18) дійшов такого висновку:
«Відшкодування моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, має на меті, як компенсацію потерпілому завданих збитків, так і запобігання вчинення суб`єктом владних повноважень такого у майбутньому, зокрема, шляхом здійснення превентивних заходів для удосконалення виконання своїх функцій, спрямованих на інтереси людини.
Разом з тим, моральну шкоду, зважаючи на її сутність, не можна відшкодувати у повному обсязі, оскільки не має (і не може бути) точних критеріїв майнового виразу душевного болю. Зважаючи на це, будь-яка компенсація моральної шкоди не є (і не може бути) адекватною дійсним стражданням, тому будь-який її розмір може мати суто умовний вираз».

Відповідно до ч.5 ст.242 КАС України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

З урахуванням вказаного правового висновку Верховного Суду, колегія суддів апеляційної інстанції, перевіряючи, визначений судом першої інстанції, розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди, врахувала конкретні обставини справи, характер та обсяг страждань, яких зазнала позивачка, характер немайнових втрат, зокрема, тяжкість вимушених змін у її життєвій ситуації, час і зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, вважає справедливим визначений розмір компенсації у сумі 1  000 грн.

Є таким, що не заснований на принципах адміністративного судочинства, довід скаржника, що суд першої інстанції втрутився в його дискреційні повноваження, адже процес встановлення та оформлення належності до громадянства України передбачає певні процедури та перевірки та вирішується спеціально уповноваженими органами і не входить до компетенції суду.
Відповідно до ч.1 ст.2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
Частина 2 ст.2 КАС України передбачає, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони:
1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України;
2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано;
3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії);
4) безсторонньо (неупереджено);
5) добросовісно;
6) розсудливо;
7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації;
8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія);
9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення;
10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Дискреційність повноважень органів виконавчої влади не означає заборону суду скасовувати рішення суб`єктів владних повноважень, вони лише означають свободу органу виконавчої влади діяти на власний розсуд, однак в межах закону. Межами закону, які не має права переходити орган виконавчої влади, приймаючи рішення, є вимоги визначені частиною 2 статті 2 КАС України.
Таке розуміння повноважень суду щодо дискреційних повноважень органів виконавчої влади закріплено також у постановах Верховного Суду. Зокрема, у постанові Верховного Суду від 28.04.2020 року (справа №820/4260/17), де цей Суд наголошує, що спосіб відновлення порушеного права має бути ефективним та таким, який виключає подальші протиправні рішення, дії чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень, а у випадку невиконання або неналежного виконання рішення не виникла б необхідність повторного звернення до суду, а здійснювалося примусове виконання рішення. Зобов`язуючи орган державної влади виконати свої дискреційні повноваження, суд встановлює справедливість та відновлює баланс взаємодії між суб`єктами владних повноважень та фізичними особами. Також суд унеможливлює виникнення вільного трактування та зловживання органами державної влади своїми дискреційними повноваженнями.
Думку про можливість скасування рішень суб`єктів владних повноважень, які є результатом реалізації дискреційних повноважень, Верховний Суд висловив також і в інших постановах, зокрема, у справі №812/1310/18 (постанова від 29.04.2020 року), у справі №826/15204/17 (постанова від 29.04.2020 року), у справі №816/1542/17 (постанова від 28.04.2020 року).

Указуючи про те, що позов ОСОБА_1 належить задовольнити частково, суд апеляційної інстанції вважає, що такі вимоги як визнання паспортів дійсними не можуть бути задоволені, оскільки суперечать повноваженням суду при вирішенні по суті адміністративного спору. Дійсно, стаття 245 КАС України встановлює, що окрім визнання протиправним і скасування акта індивідуальної дії, суд може застосовувати інший спосіб захисту у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень, який не суперечить закону і забезпечує ефективний захист таких прав, свобод та інтересів.
Водночас, на думку суду апеляційної інстанції, задоволення вимоги про визнання паспортів дійсними носить декларативний характер і не забезпечує ефективний захист прав, свобод та інтересів позивачки.

Колегія суддів вважає, що достатнім способом захисту порушених прав позивачки є визнання протиправним та скасування висновку службової перевірки щодо оформлення паспорта громадянина України ОСОБА_1 від 18.01.2019 року №13/2019 та зобов`язання виключити інформацію про недійсність паспортів з підсистеми Єдиної інформаційно-аналітичної системи управління міграційними процесами «Недійсні документи».

Далі колегія суддів бажає зазначити, що, відповідно до ч.6 ст.139 КАС України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не повертаючи адміністративної справи на новий розгляд, змінить судове рішення або ухвалить нове, він відповідно змінює розподіл судових витрат.
З урахуванням того, що суд апеляційної інстанції скасовує рішення суду першої інстанції в частині визнання паспортів дійсними та відмовляє в задоволенні цих вимог, судовий збір, який належить відшкодувати позивачці за рахунок суб`єктів владних повноважень підлягає зменшенню. Так, судовий збір підлягає стягненню з відповідачів у солідарному порядку за три задоволених позовні вимоги в сумі 2305,20 грн. (768,40 х 3).

Розглянувши таку заяву адвоката позивачки, суд апеляційної інстанції дійшов такого висновку.

Відповідно до ч. ч. 1, 3, 6 ст. 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

При частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. При цьому суд не включає до складу судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами, витрати суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката та сплату судового збору.

Визначаючи суму витрат на професійну правничу допомогу, суд апеляційної інстанції враховує, що позов ОСОБА_1 підлягає частковому задоволенню. Крім того, участь у судовому засіданні суду апеляційної інстанції обмежилося одним судовим засіданням.

За таких обставин, наявні підстави для стягнення, за рахунок бюджетних асигнувань відповідачів у солідарному порядку, витрат, понесених позивачкою на оплату професійної правничої допомоги щодо складання відзиву на апеляцію та участі у судовому засіданні в сумі 3  000 грн. Стягуючи таку суму, суд апеляційної інстанції також бере до уваги, що справа відноситься до справ незначної складності.

Статтею 317 КАС України встановлено, що підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є, зокрема, неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Стаття 328 КАС України встановлює право учасників справи, а також осіб, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки на касаційне оскарження рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи, а також постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково у випадках, визначених цим Кодексом.
Водночас частина 5 вказаної статті встановлює, що не підлягають касаційному оскарженню, у тому числі судові рішення у справах незначної складності, крім випадків, якщо:
а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовної практики;
б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи;
в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу;
г) суд першої інстанції відніс справу до категорії справ незначної складності помилково.

Відповідно до п.10 ч.6 ст.12 КАС України для цілей цього Кодексу справами незначної складності є інші справи, у яких суд дійде висновку про їх незначну складність, за винятком справ, які не можуть бути розглянуті за правилами спрощеного позовного провадження.

Отже, враховуючи, що судом апеляційної інстанції ухвалено рішення у справі незначної складності та, яка була розглянута за правилами спрощеного провадження, відсутні підстави для його касаційного оскарження.

Керуючись ст.ст. 308, 310, 315, 317, 321, 322, 325 КАС України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Державної міграційної служби України на рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 11 лютого 2020 року - задовольнити частково.
Рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 11 лютого 2020 року в частині задоволення позовних вимог про визнання дійсними паспортів громадянки ОСОБА_1 серії НОМЕР_1 , виданого 11.01.2011 року Казанківським РВ УМВС України у Миколаївській області та для виїзду за кордон серії НОМЕР_2 , виданого 19.12.2014 року - скасувати, відмовивши в задоволенні даної частини позову.
В іншій частині рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 11 лютого 2020 року - залишити без змін.

Змінити розподіл судом першої інстанції судових витрат наступним чином.
Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Державної міграційної служби України (вул. Володимирська, 9, м. Київ, 01001, код ЄДРПОУ 37508470) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_7 ) 1152 (одну тисячу сто п`ятдесят дві) грн. 60 коп. в рахунок відшкодування сплаченого судового збору.
Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Управління Державної міграційної служби України в Миколаївській області (вул. Декабристів, 5-А, м. Миколаїв, 54001, код ЄДРПОУ 37844163) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_7 ) 1152 (одну тисячу сто п`ятдесят дві) грн. 60 коп. в рахунок відшкодування сплаченого судового збору.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Державної міграційної служби України (вул. Володимирська, 9, м. Київ, 01001, код ЄДРПОУ 37508470) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_7 ) понесені витрати на професійну правничу допомогу в сумі 1500 (одна тисяча п`ятсот) грн.
Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Управління Державної міграційної служби України в Миколаївській області (вул. Декабристів, 5-А, м. Миколаїв, 54001, код ЄДРПОУ 37844163) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_7 ) понесені витрати на професійну правничу допомогу в сумі 1500 (одна тисяча п`ятсот) грн.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, передбачених підпунктами а), б), в), г) пункту 2 частини 5 статті 328 КАС України.

Доповідач - суддя                                                             І. О. Турецька

суддя                                                             Л. В. Стас

суддя                                                             Л. П. Шеметенко

Повне судове рішення складено 21.07.2020 року.