ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А
і м е н е м  У к р а ї н и

01 липня 2020 року 	м. Дніпро	справа № 160/7832/19	

Третій апеляційний адміністративний суд 
у складі колегії суддів: головуючого - судді  Божко Л.А. (доповідач),
                               суддів:  Дурасової Ю.В., Лукманової О.М.,     
за участю секретаря судового засідання Новошицької О.О. 
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро апеляційну скаргу Головного управління Держпраці у Дніпропетровській області на рішення  Дніпропетровського  окружного адміністративного суду від 18.10.2019 р. (суддя Конєва С.О.)   по справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Ландшафт» до Головного управління Держпраці у Дніпропетровській області  про визнання  протиправною та скасування постанови

в с т а н о в и В:

13.08.2019 р. ТОВ «Ландшафт» звернулося до Дніпропетровського  окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Головного управління Держпраці у Дніпропетровській області  про визнання протиправною та скасування  постанови, де просили суд  визнати протиправною та скасувати постанову  про накладення штрафу № ДН1/634/АВ/ТД-ФС/538 від 18.07.2019 р. на суму 125   190 грн.
Рішенням Дніпропетровського  окружного адміністративного суду від 18.10.2019 р.  адміністративний позов задоволено повністю.
Рішення суду обгрунтовано тим, що   оскаржувана постанова прийнята відповідачем з порушенням прав і інтересів позивача, а тому підлягає визнанню протиправною та скасуванню.
Не погодившись з прийнятим рішенням суду, відповідач подав апеляційну скаргу, де просили  скасувати рішення Дніпропетровського  окружного адміністративного суду від 18.10.2019 р., та прийняти нову постанову про відмову  в задоволенні позовних вимог.
Апеляційна скарга обгрунтована тим, що судом першої інстанції не правильно застосовано норми діючого законодавства.
Дослідивши матеріали справи, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення.
З матеріалів справи вбачається, що  в зв`язку зі  зверненням ОСОБА_1 про порушення стосовно нього законодавства про працю та листів Департаменту з питань праці Державної служби України з питань праці посадовими особами відповідача  проведено інспекційне відвідування позивача з питань додержання законодавства про працю, в  результаті чого  складений акт інспекційного відвідування за №ДН1/634/АВ від 01.07.2019р., де зафіксовані порушення вимог ч.1 ст.21, ч.1, ч.3 ст.24 КЗпП України, а саме: відсутність працевлаштування одного найманого працівника.
Судом встановлено, що на підставі  акту інспекційного відвідування, 01.07.2019р.  відповідачем  прийнято припис про усунення виявлених порушень №ДН1/634/АВ/П, де вимагалося  усунути порушення до 05.07.2019р. та 18.07.2019р.  прийнято постанову про накладення штрафу  №ДН1/634/АВ/ТД-ФС/538, згідно чого накладено  штраф на позивача  у розмірі 125190,00 грн. за допуск до роботи працівника без укладення трудового договору.
Статтею 265 КЗпП України передбачено, зокрема, що «Юридичні та фізичні особи - підприємці, які використовують найману працю, несуть відповідальність у вигляді штрафу в разі:
…фактичного допуску працівника до роботи без оформлення трудового договору (контракту), оформлення працівника на неповний робочий час у разі фактичного виконання роботи повний робочий час, установлений на підприємстві, та виплати заробітної плати (винагороди) без нарахування та сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування та податків - у тридцятикратному розмірі мінімальної заробітної плати, встановленої законом на момент виявлення порушення, за кожного працівника, щодо якого скоєно порушення;
…Штрафи, зазначені у частині другій цієї статті, накладаються центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику з питань нагляду та контролю за додержанням законодавства про працю, у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.
Штрафи, зазначені в абзаці другому частини другої цієї статті, можуть бути накладені центральним органом виконавчої влади, зазначеним у частині четвертій цієї статті, без здійснення заходу державного нагляду (контролю) на підставі рішення суду про оформлення трудових відносин із працівником, який виконував роботу без укладення трудового договору, та встановлення періоду такої роботи чи роботи на умовах неповного робочого часу в разі фактичного виконання роботи повний робочий час, установлений на підприємстві, в установі, організації».
Відповідно до ч. 1 ст. 21 КЗпП України, трудовий договір це угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.
А згідно  ч. 3 ст. 24 КЗпП України працівник не може бути допущений до роботи без укладення трудового договору, оформленого наказом чи розпорядженням власника або уповноваженого ним органу, та повідомлення центрального органу виконавчої влади з питань забезпечення формування та реалізації державної політики з адміністрування єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування про прийняття працівника на роботу в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.
Також  судом встановлено, що відповідно чинного законодавства  трудовий договір - це угода щодо здійснення і забезпечення трудової функції. За трудовим договором працівник зобов`язаний виконувати не якусь індивідуально-визначену роботу, а роботу з визначеної однієї або кількох професій, спеціальностей, посади відповідної кваліфікації, виконувати визначену трудову функцію в діяльності підприємства. Після закінчення виконання визначеного завдання трудова діяльність не припиняється. 
В той же час судом встановлено, що взаємовідносини фізичної особи і роботодавця можуть виникати як на підставі трудового, так і на підставі цивільно-правового договору. При цьому сторони цивільно-правової угоди укладають договір в письмовій формі згідно з вимогами статті 208 ЦК України.
У відповідності до   норм ЦК України діє принцип свободи договору. Загальне визначення цивільно-правового договору наведено у статті 626 ЦК України, згідно з якою договір - це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
Відповідно до статті 901 ЦК України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.
Основною ознакою, що відрізняє цивільні відносини від трудових, є те, що трудовим законодавством регулюється процес організації трудової діяльності. За цивільно-правовим договором процес організації трудової діяльності залишається за його межами, метою договору є отримання певного матеріального результату.
При цьому, виконавець, який працює за цивільно-правовим договором, на відміну від працівника, який виконує роботу відповідно до трудового договору, не підпорядковується правилам внутрішнього трудового розпорядку, хоча і може бути з ними ознайомлений, він сам організовує свою роботу і виконує її на власний ризик, працівник не зараховується до штату установи (організації), не вноситься запис до трудової книжки та не видається розпорядчий документ про прийом його на роботу на певну посаду.
Статтею 627 Цивільного кодексу України встановлено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
У статті 204 Цивільного кодексу України закріплено презумпцію правомірності правочину, згідно з якою вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили.
З огляду на викладене, у разі не           спростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а створені обов`язки підлягають виконанню.
Відповідно до статті 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).
Однак, судом встановлено, що питання наявності у цивільно-правовій угоді,  укладеній між позивачем та   ОСОБА_1 ознак нікчемного правочину судом не досліджувалося та не встановлювалося.
Як вбачається з матеріалів справи, доказом наявності виявленого порушення є акт  інспекційного відвідування  від 01.07.2019 р. № ДН1/634/АВ,  в якому  зазначалося про те, що в 2018 р. між позивачем, як замовником та ОСОБА_1 , як виконавцем укладено цивільно – правовий договір №105 про надання послуг (виконання робіт), предметом чого  є надання послуг з будівельно – монтажних робіт автомобільних доріг комплексу та благоустрій території ПрАТ «Маріупольський металургійний комбінат ім. Ілліча», де фактичне виконання робіт підтверджено актом приймання виконаних робіт і перевіркою встановлено підміну трудового договору цивільно – правовим, що є порушенням вимог ч.1 ст. 21, ч.1,3 ст. 24 КЗпП України та свідчить про відсутність офіційного працевлаштування одного найманого працівника.
Крім того, судом встановлено, що порядок і спосіб проведення інспекційного відвідування визначений Порядком здійснення державного контролю за додержанням законодавства про працю, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України № 295 від 26.04.2017 р. «Деякі питання реалізації статті 259 Кодексу законів про працю України та статті 34 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», але на час проведення інспекційного відвідування відповідачем позивача та прийняття оскаржуваної постанови від 18.07.2019 р., постановою Шостого апеляційного адміністративного суду  від 14.05.2019 р. по справі № 826/8917/17  визнано нечинною Постанову КМУ № 295 від 26.04.2017 р., в зв`язку з чим і зазначений Порядок не був чинним.
Оскільки інспекційне відвідування проведене відповідачем відповідно Порядку № 295, який вже втратив силу, прийняття оскаржуваної постанови також не має юридичних наслідків.
Крім того, суд апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що, відповідачем належним чином не доведено факт повідомлення позивача про час розгляду справи про накладення штрафу.
Таким чином, судом встановлено, що доказів, які б підтверджували б  факт порушення позивачем вимог законодавства про працю, матеріали справи не містять.
Приймаючи до уваги вищевикладене, суд апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції про задоволення позовних вимог, оскільки відповідачем, всупереч ч.2 ст. 77 КАС України не доведено правомірність свого рішення.
За таких обставин, суд апеляційної інстанції вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду – без змін. 
Керуючись ст. ст. 315, 316, 321, 322КАС України, суд,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Головного управління Держпраці у Дніпропетровській області – залишити без задоволення.
Рішення  Дніпропетровського  окружного адміністративного суду від 18.10.2019 р.  – залишити без змін.
                    Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
   
Головуючий - суддя                                                                      Л.А. Божко 

                               суддя                                                                      Ю. В. Дурасова 

                               суддя                                                                      О.М. Лукманова