ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 вересня 2020 року	Львів	Справа № 380/974/20 пров. № А/857/5983/20	

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі:

головуючого-судді:                    Курильця А.Р.,
суддів:                                          Большакової О.О., Кушнерика М.П.,
з участю секретаря                     Ратушної М.І.,
представника позивача              Прокопчук А.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в апеляційну скаргу Головного управління Національної поліції у Львівській області на рішення Львівського окружного адміністративного суду від 05 березня 2020 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції у Львівській області про визнання протиправною бездіяльність, стягнення грошової компенсації,-

суддя в 1-й інстанції - Коморний О.І.,
час ухвалення рішення – 05.03.2020 року, 
місце ухвалення рішення – м.Львів,
дата складання повного тексту рішення – 05.03.2020 року,

                                                    в с т а н о в и в:

У січні 2020 року ОСОБА_1 (далі – позивач) звернувся з позовом до Головного управління Національної поліції у Львівській області (далі – відповідач) про визнання бездіяльності відповідача щодо невиплати грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за період з 22.07.2015 року по 12.12.2018 року, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення зі служби протиправною; стягнення з відповідача грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за період з 22.07.2015 року по 12.12.2018 року, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення зі служби, в розмірі 15 279 грн 45 коп; стягнення з відповідача середнього заробітку за весь час затримки по виплаті грошової компенсації за невикористанні календарні дні додаткової відпустки по день фактичного розрахунку в розмірі 100 656 грн. 00 коп; в разі не проведення розрахунків з позивачем до розгляду справи, здійснити розрахунок середнього заробітку за весь період затримки такого розрахунку по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини; встановити строк 30 календарних днів відповідачу для подання звіту про виконання судового рішення.
Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 05 березня 2020 року адміністративний позов задоволено частково. Визнано протиправною бездіяльність відповідача щодо невиплати позивачу грошової компенсації за невикористані у 2015 - 2018 роках дні додаткової відпустки, як учаснику бойових дій, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення зі служби. Зобов`язано відповідача нарахувати та виплатити позивачу грошову компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки, як учаснику бойових дій передбаченої п. 12 ч. 1 ст. 12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» за період з 2015 по 2018 роки, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з служби. Стягнуто з відповідача на користь позивача середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні з військової служби за період з 13.12.2018 року по 05.03.2020 року у сумі 109044,00 грн. У задоволенні інших вимог відмовлено.
Не погоджуючись з вказаним рішенням, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм процесуального права, просить зазначене судове рішення скасувати та ухвалити нове про відмову в задоволенні позову в повному обсязі. 
Апеляційну скаргу обґрунтовує тим, що з позивачем після звільнення було проведено повний розрахунок, передбачений чиним законодавством. Відповідно до п.12 ст.12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» учасникам бойових дій передбачено використання чергової щорічної відпустки у зручний для них час, а також одержання додаткової відпустки із збереженням заробітної плати строком 14 календарних днів на рік. Проте, зазначена відпустка повинна бути використана працівником протягом календарного року, але не передбачена її компенсація після звільнення. Виплата грошової компенсації за невикористані дні за іншими видами додаткових відпусток ст. 24 Закону України «Про відпустки» не передбачена.
У судовому засіданні представник позивача проти апеляційної скарги заперечила, зазначивши, що рішення суду першої інстанції є законним та обгрунтованим, прийняте з врахуванням всіх обставин справи та вимог чинного законодавства, а тому просить залишити його без змін.
Інші учасники справи в судове засідання не з`явились, хоч належним чином були повідомлені про дату, час і місце судового засідання, та оскільки їх явка не є обов`язковою, суд вважає за можливе розглянути справу за їх відсутності в порядку письмового провадження. При цьому, колегія суддів відхиляє клопотання відповідача про відкладення розгляду справи, оскільки його явка в суді апеляційної інстанції не є обов`язковою, а справа може бути розглянута за наявними матеріалами.
Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника позивача, перевіривши матеріали справи та проаналізувавши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до переконання, що подана апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення з таких мотивів.
Відповідно до ч.1 ст. 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Судом встановлено, що позивач має право на пільги, встановлені законодавством України для ветеранів війни - учасників бойових дій, відповідно до посвідчення серії НОМЕР_1 від 22.07.2015 року.
Згідно з витягом з наказу Головного управління Національної поліції у Львівській області № 807 о/с від 11.12.2018 (по особовому складу) відповідно до Закону України «Про Національну поліцію» від 02.07.2015 № 580-VIII, звільнено зі служби в поліції за п.2 ч.1 ст.77 /через хворобу/ позивача (0113493), поліцейського взводу №1 роти №4 батальйону поліції особливого призначення ГУНП, з 12.12.2018 року, виплативши грошову компенсацію за невикористану відпустку з 01 січня по 12 грудня 2018 року у кількості 25 календарних днів (з урахуванням 14 календарних днів основної відпустки та 11 календарних днів додаткової відпустки). Стаж служби в поліції при звільненні та для виплати одноразової грошової допомоги становить: 17 років 06 місяців 28 днів.
Позивач 16.12.2019 року звернувся до відповідача із заявою, в якій просив провести йому розрахунок щодо виплати йому грошової компенсації за невикористані календарні дні соціальної (додаткової) відпустки, як учаснику бойових дій, за період 2015-2018 роки, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби.
Відповідач листом від 14.01.2020 року за вих. № П-6/05/17-2020 повідомив позивача про те, що згідно з п.10 ст. 93 Закону України «Про Національну поліцію» поліцейським які звільняються з поліції виплачується грошова компенсація за невикористану в році звільнення відпустку, відповідно до закону. Відпустки, як учаснику бойових дій, компенсації не підлягають, відповідно до Закону України «Про відпустки».
Частково задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що відповідачем не надано доказів того, що позивач, як учасник бойових дій, використав додаткові відпустки у 2015-2018 роках, або доказів виплати компенсії, а тому ним допущено протиправну бездіяльність щодо не нарахування та невиплати позивачу грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки, як учаснику бойових дій за період з 2015 по 2018 роки, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення зі служби. Зважаючи на допущення протиправної бездіяльності відповідача щодо не проведення остаточного розрахунку при звільненні позивача, задоволенню також підлягає й вимога щодо стягнення на користь позивача середнього розміру грошового забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні.
Колегія суддів частково погоджується з такими висновками суду першої інстанції з огляду на наступне.
Спірні правовідносини виникли з приводу реалізації позивачем права на соціальну відпустку, визначеного положеннями Закону України «Про відпустки», Закону України «Про Національну поліцію», Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту».
Згідно із п. 12 ст. 12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» учасникам бойових дій надаються такі пільги, як використання чергової щорічної відпустки у зручний для них час, а також одержання додаткової відпустки із збереженням заробітної плати строком 14 календарних днів на рік. 
Ст. 4 Закону України «Про відпустки» передбачено такі види щорічних відпусток: основна відпустка (стаття 6 цього Закону); додаткова відпустка за роботу зі шкідливими та важкими умовами праці (стаття 7 цього Закону); додаткова відпустка за особливий характер праці (стаття 8 цього Закону); інші додаткові відпустки, передбачені законодавством.
Відповідно до ст. 16-2 вищевказаного Закону учасникам бойових дій, постраждалим учасникам Революції Гідності, особам з інвалідністю внаслідок війни, статус яких визначений Законом України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», особам, реабілітованим відповідно до Закону України «Про реабілітацію жертв репресій комуністичного тоталітарного режиму 1917-1991 років», із числа тих, яких було піддано репресіям у формі (формах) позбавлення волі (ув`язнення) або обмеження волі чи примусового безпідставного поміщення здорової людини до психіатричного закладу за рішенням позасудового або іншого репресивного органу, надається додаткова відпустка зі збереженням заробітної плати тривалістю 14 календарних днів на рік.
Доцільно наголосити, що Європейський суд з прав людини у рішенні від 30.04.2013 у справі «Тимошенко проти України» (заява № 49872/11) вказав на необхідності дотримання принципу юридичної визначеності, який означає, що застосування національного законодавства має бути передбачуваним тією мірою, щоб воно відповідало стандарту «законності», передбаченому Конвенцією - стандарту, що вимагає, щоб усе законодавство було сформульовано з достатньою точністю для того, щоб надати особі можливість - за потреби, за відповідної консультації - передбачати тією мірою, що є розумною за відповідних обставин, наслідки, які може потягнути за собою її дія (параграф 264).
Тобто, зазначені вище норми встановлюють право особи, яка є учасником бойових дій, на отримання додаткової відпустки із збереженням заробітної плати строком 14 календарних днів кожного року.
Разом з тим, колегія суддів звертає увагу на те, що наказом Міністерства внутрішніх справ від 06.04.2016 року № 260 затверджено Порядок та умови виплати грошового забезпечення поліцейським Національної поліції та курсантам вищих навчальних закладів МВС із специфічними умовами навчання (далі - Порядок № 260).
Так, приписами п. 8 розділу III Порядку № 260, поліцейським, які відповідно до законодавства України мають право на відпустку зі збереженням грошового забезпечення, виплата грошового забезпечення здійснюється в розмірі, що вони одержували на день вибуття у відпустку, з розрахунку посадового окладу, установленого за основною штатною посадою, окладу за спеціальним званням, щомісячних додаткових видів грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, які мають постійний характер), премії за поточний місяць.
Водночас, положеннями абзаців 7 та 8 п. 8 розділу ІІІ Порядку № 260, за невикористану в році звільнення відпустку поліцейським, які звільняються з поліції, виплачується грошова компенсація відповідно до чинного законодавства. Виплата грошової компенсації за невикористану в році звільнення відпустку проводиться, виходячи з розміру місячного грошового забезпечення, право на отримання якого поліцейський має відповідно до чинного законодавства, на день звільнення із служби. При цьому одноденний розмір грошового забезпечення визначається шляхом ділення розміру грошового забезпечення на 30 календарних днів. Кількість днів для виплати грошової компенсації за невикористану відпустку вказується в наказі про звільнення.
Вказані норми в сукупності свідчать про те, що у випадку звільнення поліцейського - учасника бойових дій, йому виплачується компенсація за всі невикористані ними дні відпустки, у тому числі за невикористані дні додаткової відпустки, передбаченої ст. 16-2 Закону України «Про відпустки» та ст. 12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту».
Верховний Суд у постанові від 07.05.2020 року у справі № 360/4127/19 зазначив про те, що положення Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» не обмежують та не припиняють право учасника бойових дій на отримання у рік звільнення виплати грошової компенсації за всі невикористані дні додаткової відпустки.
В рамках правовідносин у справі, яка переглядається судом, пріоритетному застосуванню підлягають саме норми Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», які не обмежують право особи-учасника бойових дій на отримання компенсації за невикористані дні додаткової відпустки. 
Оскільки відповідачем не доведено використання позивачем у спірний період додаткової відпустки чи доказів виплати компенсації за таку невикористану відпустку, то колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про підставність цієї частини позовних вимог.
Щодо стягнення з відповідача середнього заробітку за весь час затримки по виплаті грошової компенсації за невикористанні календарні дні додаткової відпустки апеляційний суд зазначає наступне.
Як неодноразово зазначав Верховний Суд питання відповідальності за затримання розрахунку при звільненні осіб рядового і начальницького складу не врегульовані положеннями спеціального законодавства, що регулює порядок, умови, склад, розміри виплати грошового забезпечення. У той же час такі питання врегульовані КЗпП України.
В силу статей 47, 116 КЗпП при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник у день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. У разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен у зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.
Згідно зі статтею 117 КЗпП в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.
Закон прямо покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок виплатити всі суми, що належать йому; у разі невиконання такого обов`язку з вини власника або уповноваженого ним органу наступає передбачена ст. 117 КЗпП  відповідальність.
Невиплата звільненому працівникові всіх сум, що належать йому від власника або уповноваженого ним органу, є триваючим правопорушенням, а тому працівник може визначити остаточний обсяг своїх вимог лише на момент припинення такого правопорушення, яким є день фактичного розрахунку.
Так, якщо між роботодавцем та колишнім працівником виник спір про розміри належних звільненому працівникові сум, то в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника, власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування (тобто, зазначене в ч. 1 ст. 117 КЗпП України). Відтак, у цьому випадку законодавець не вважає факт вирішення спору фактом виконання роботодавцем обов`язку провести повний розрахунок із колишнім працівником, що зумовлює можливість відповідальність роботодавця протягом усього періоду прострочення.
Натомість, якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Таке правове регулювання є способом досягти балансу між захистом прав працівника та додержанням принципів справедливості і співмірності у трудових відносинах, враховуючи фактичні обставини, за яких стався несвоєчасний розрахунок та міру добросовісної поведінки роботодавця.
Після ухвалення судового рішення про стягнення заборгованості із заробітної плати роботодавець не звільняється від відповідальності, передбаченої ст. 117 КЗпП, а саме виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, тобто за весь період невиплати належних працівникові при звільненні сум.
Для встановлення початку перебігу строку звернення працівника до суду з вимогою про стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку.
Підсумовуючи зазначене, Велика Палата Верховного Суду в постанові в справі №  810/451/17 зауважила, що за змістом ч. 1 ст. 117 КЗпП України обов`язок роботодавця перед колишнім працівником щодо своєчасного розрахунку при звільненні припиняється проведенням фактичного розрахунку, тобто, реальним виконанням цього обов`язку. І саме з цією обставиною пов`язаний період, протягом до якого до роботодавця є можливим застосування відповідальності.
Таким чином, виходячи із системного тлумачення положень статей 233, 116, 117 КЗпП України, враховуючи Рішення Конституційного Суду України від 22 лютого 2012 року в справі № 4-рп/2012, а також правові позиції Великої Палати Верховного Суду, наведені вище, можна дійти висновку, що з моменту звільнення у роботодавця виникає обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити працівникові всі суми, що йому належать. Якщо роботодавець не виконує цей обов`язок, він вчиняє триваюче правопорушення, відповідальність за яке визначена ст. 117 КЗпП України. Припиненням такого правопорушення є проведення фактичного розрахунку, тобто, реальне виконання цього обов`язку (виплата всіх сум, що належать звільненому працівникові).
Судом встановлено, що на момент звільнення з позивачем не було проведено остаточного розрахунку.
Таким чином, суд першої інстанції дійшов до передчасного та помилкового висновку про необхідність зобов`язання відповідача нарахувати та виплатити позивачу середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні по дату ухвалення рішення судом першої інстанції, за відсутності факту проведення із позивачем остаточного фактичного розрахунку по грошовій компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за період з 2015 по 2018 роки.
З огляду на вищевикладене, доводи апеляційної скарги є суттєвими і складають підстави для висновку про порушення судом першої інстанції норм матеріального права, що призвело до неправильного вирішення справи, через що постанова суду підлягає скасуванню з прийняттям нового рішення про часткове задоволення позовних вимог.
Керуючись ст.ст. 308,315,317,321,322,325,328,329 КАС України, суд, -

                                                  п о с т а н о в и в  :

Апеляційну скаргу Головного управління Національної поліції у Львівській області задовольнити частково.
Рішення Львівського окружного адміністративного суду  від 05 березня 2020 року  у справі № 380/974/20 – скасувати в частині задоволення вимоги про стягнення з Головного управління Національної поліції у Львівській області на користь ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період із 13.12.2018 року  по 05.03.2020 року у сумі 109044,00 грн. та прийняти в цій частині постанову, якою в задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 відмовити.
В решті рішення суду першої інстанції залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного суду лише з підстав, визначених ст. 328 КАС України, протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення. 

Головуючий суддя	 	А. Р. Курилець 	
        судді	 	О. О. Большакова 	
 	 	М. П. Кушнерик  	
Повне судове рішення складено 01 жовтня 2020 року