ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 липня 2020 року	Львів	Справа № 300/30/20 пров. № А/857/6440/20	

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
головуючого судді:                                        Затолочного В.С.,
суддів:                                                              Матковської З.М., Сеника Р.П.,

розглянувши в порядку письмового провадження в місті Львові апеляційну скаргу Виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради на рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 23 квітня 2020 року у справі № 300/30/20 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Виконавчого комітету Івано- Франківської міської ради в особі міського голови м. Івано-Франківська Марцінківа Руслана Романовича про стягнення середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду про поновлення на роботі (рішення суду першої інстанції ухвалене суддею Скільський І.І. в м. Івано-Франківську Івано-Франківської області 23.04.2020), -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (далі – ОСОБА_2 , позивач) звернувся з адміністративним позовом до Виконавчого комітету Івано-Франківської  міської ради в особі міського голови Марцінківа Руслана Романовича (далі – відповідач) про стягнення з відповідача середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду про поновлення на роботі за період з 05.10.2017 року по дату прийняття рішення суду у даній справі.
Рішенням Івано-Франківського окружного адміністративного суду  від 23 квітня 2020 року адміністративний позов задоволено повністю. Стягнуто з Виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки виконання рішення про поновлення на роботі за період з 05.10.2017 року по 23.04.2020 року в розмірі 229631,17 грн.
Не погодившись із вказаним рішенням, його оскаржив відповідач, який покликаючись на те, що рішення є незаконним та необґрунтованим, ухваленим з порушенням норм матеріального і процесуального права, з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи, просить рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду  від 23 квітня 2020 року скасувати та ухвалити нове, яким в задоволенні позовних вимог відмовити.
В обґрунтування апеляційних вимог покликається на те, що у виконавчому комітеті Івано-Франківської міської ради нема посади начальника управління правової роботи та контролю за дотриманням законодавства в сфері містобудування та архітектури, а діяльність Департаменту архітектури та містобудування, у якому працював позивач, припинено.
Позивач скористався правом подання відзиву на апеляційну скаргу, просив в задоволенні апеляційної скарги відмовити та закрити апеляційне провадження у даній справі, оскільки апеляційна скарга подана та підписана особою, яка не має адміністративної процесуальної дієздатності та не має права її підписувати.
Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 311 Кодексу адміністративного судочинства України (далі – КАС України) справа розглядається в порядку письмового провадження.
Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши та обговоривши матеріали справи, суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.
Судом першої інстанції вірно встановлено, що постановою Львівського апеляційного адміністративного суду від 04.10.2017 у справі №344/7365/16-а (876/9987/16) визнано протиправним та скасовано розпорядження міського голови м.Івано-Франківська №296-с від 21.03.2016 року про звільнення з роботи ОСОБА_1 Поновлено ОСОБА_1 на посаді начальника управління правової роботи та контролю за дотриманням законодавства в сфері містобудування та архітектури виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради з 22.03.2016 року. Стягнуто з виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради  на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу у розмірі 74005,68 грн. з проведенням необхідних відрахувань відповідно до чинного законодавства. В іншій частині позовних вимог відмовлено.
25.10.2017 року Івано-Франківським міським судом видано виконавчий лист у даній справі.
09.11.2017 року державним виконавцем винесено постанову про відкриття виконавчого провадження щодо примусового виконання вказаного виконавчого листа про поновлення ОСОБА_1 на посаді начальника управління правової роботи та контролю за дотриманням законодавства в сфері містобудування та архітектури виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради з 22.03.2016 року.
Станом на момент звернення до суду позивача не поновлено на вказаній посаді, у зв`язку з чим позивач звернувся до суду з даним позовом.
Оцінюючи спірні правовідносини, що виникли між сторонами, апеляційний суд виходить з наступних міркувань.
Відповідно до частини другої   статті 19 Конституції України   органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені   Конституцією   та законами України.
Відповідно до   статті 370 КАС України   судове рішення, яке набрало законної сили, є обов`язковим для учасників справи, для їхніх правонаступників, а також для всіх органів, підприємств, установ та організацій, посадових чи службових осіб, інших фізичних осіб і підлягає виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, або за принципом взаємності, - за її межами. Невиконання судового рішення тягне за собою відповідальність, встановлену законом.
Пунктом 3 частини першої   статті 371 КАС України   встановлено, що рішення суду про поновлення на посаді у відносинах публічної служби виконуються негайно.
Статтею 43 Конституції України   встановлено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.
Відповідно до   статті 235 Кодексу законів про працю України (далі – КЗпП України) у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. Рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, прийняте органом, який розглядає трудовий спір, підлягає негайному виконанню.
Згідно частини другої   статті 235 КЗпП України   при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.
Відповідно до частини сьомої   статті 235 КЗпП України   рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, прийняте органом, який розглядає трудовий спір, підлягає негайному виконанню.
Статтею 236 КЗпП України   встановлено, що у разі затримки власником або уповноваженим ним органом виконання рішення органу, який розглядав трудовий спір про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, цей орган виносить ухвалу про виплату йому середнього заробітку або різниці в заробітку за час затримки.
Тобто норма   статті 236 КЗпП України   передбачає обов`язок власника, а у сфері публічно-правових правовідносинах - суб`єкта владних повноважень, виплатити працівникові середній заробіток або різницю в заробітку за весь час затримки виконання рішення суду про поновлення на роботі працівника та не містить застережень, що власник або уповноважений ним орган не відповідає за затримку виконання рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого працівника.
Таким чином, положення   статті 236 КЗпП України   встановлюють відповідальність роботодавця у вигляді стягнення середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду про поновлення на роботі працівника з метою компенсації йому втрат від неотримання заробітної плати чи неможливості працевлаштуватись.
Негайне виконання судового рішення полягає в тому, що воно підлягає виконанню не з часу набрання ним законної сили, що передбачено для переважної більшості судових рішень, а негайно з часу його оголошення в судовому засіданні, чим забезпечується швидкий і реальний захист життєво важливих прав та інтересів громадян і держави.
Невиконання судового рішення тягне за собою відповідальність, встановлену законом (частина третя   статті 14 Кодексу адміністративного судочинства України).
Отже, з дня ухвалення рішення суду про поновлення позивача на роботі у відповідача виник обов`язок щодо його виконання.
З матеріалів справи встановлено, що   Постановою Львівського апеляційного адміністративного суду від 04.10.2017 у справі №344/7365/16-а позивача поновлено на посаді начальника управління правової роботи та контролю за дотриманням законодавства в сфері містобудування та архітектури виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради      з 22.03.2016 року.
Оскільки фактично позивача на вказаній посаді не поновлено, то у даному випадку має місце затримка суб`єктом владних повноважень виконання судового рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого   працівника, що зумовлює наявність у позивача права на отримання середнього заробітку за час затримки в силу приписів   статті 236 КЗпП України.
Щодо покликань апелянта на ліквідацію Департаменту містобудування та архітектури виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради та відсутність вакантних посад у виконавчому комітеті Івано-Франківської міської ради, як на відсутність можливості поновлення позивача на посаді, колегія суддів зазначає, що відповідно до постанови Львівського апеляційного адміністративного суду від 04.10.2017 що фактично відбулася не ліквідація Департаменту архітектури та містобудування виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради, а реорганізація вказаного органу, а функції такого органу почав виконувати Департамент містобудування, архітектури та культурної спадщини Івано-Франківської міської ради. Також, згідно розпорядження міського голови міста Івано-Франківська, одинадцять працівників Департаменту архітектури та містобудування виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради призначені на відповідні посади до  Департаменту містобудування, архітектури та культурної спадщини Івано-Франківської міської ради.
Твердження апелянта, що у зв`язку із зверненням 11.12.2017 року державного виконавця до суду із заявою про роз`яснення рішення в частині поновлення позивача на посаді, відповідно до статті 254 КАС України, строки виконання постанови Львівського апеляційного адміністративного суду від 04.10.2017 зупинено, є безпідставними з огляду на нижчевказане.
Так частиною 4 статті 254 КАС України встановлено, що подання заяви про роз`яснення судового рішення зупиняє перебіг строку, встановленого судом для виконання судового рішення, а так само строку, протягом якого судове рішення може бути подане для примусового виконання.
Згідно пункту 3 частини першої   статті 371 КАС України   рішення суду про поновлення на посаді у відносинах публічної служби виконуються негайно.
Проте будь-якого строку для виконання судового рішення, судом апеляційної інстанції встановлено не було, дане рішення підлягає негайному виконанню відповідно до закону та вже звернуто для примусового виконання.
Окрім цього, позивачем здійснено всі заходи необхідні для примусового виконання рішення суду, отримано виконавчі листи та звернуто їх до негайного виконання до виконавчого органу, державної казначейської служби ще у листопаді 2017 року.
З огляду на вищевикладене, апеляційний суд погоджується з судом першої інстанції про те, що позивач має право відповідно до   статті 236 КЗпП України   на виплату середнього заробітку за час затримки виконання судового рішення за період з 05.10.2017 по 23.04.2020.
Таким чином, твердження відповідача, викладені в апеляційній скарзі є надуманими, фактично зводяться до переоцінки ним фактичних обставин справи в свою користь, довільне, невиправдано спрощене і неправильне трактування вимог законодавства та рішення суду, яке набрало законної сили. Також доводи апеляційної скарги не містять належних та об`єктивно обумовлених міркувань, які б спростовували наведені висновки суду першої інстанції, а тому зводяться виключно до непогодження з оцінкою обставин справи, наданою судом першої інстанцій.
Щодо розміру середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду про поновлення позивача на роботі, який, на думку апелянта, має бути зменшений на суму отриманих позивачем доходів з інших джерел апеляційний суд зазначає наступне.
Стаття 236 КЗпП України є імперативною нормою, яка не передбачає будь-якого коригування середнього заробітку, який підлягає стягненню з роботодавця за період невиконання судового рішення про поновлення на роботі. Тому і відсутні підстави для такого зменшення.
Розрахунки суду першої інстанції сторонами не оспорюються. Тому суд апеляційної інстанції, розглядаючи справу в межах апеляційного оскарження, не дає оцінки правильності таких розрахунків.
Аналізуючи вищенаведене, колегія суддів приходить до висновку про те, що рішення суду першої інстанції є законним та скасуванню не підлягає.
Щодо тверджень позивача, викладених ним у відзиві на апеляційну скаргу, про те, що апеляційна скарга подана та підписана особою, яка не має адміністративної процесуальної дієздатності та не має права її підписувати, колегія суддів зазначає наступне.
Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Згідно з частинами першою та третьою статті 55 КАС України сторона, третя особа в адміністративній справі, а також особа, якій законом надано право звертатися до суду в інтересах іншої особи, може брати участь у судовому процесі особисто (самопредставництво) та (або) через представника.
Юридична особа незалежно від порядку її створення, суб`єкт владних повноважень, який не є юридичною особою, беруть участь у справі через свого керівника, члена виконавчого органу, іншу особу, уповноважену діяти від її (його) імені відповідно до закону, статуту, положення, трудового договору (контракту) (самопредставництво юридичної особи, суб`єкта владних повноважень), або через представника.
Приписами Закону №1401, що набрав чинності 30 вересня 2016 року, Конституцію України доповнено статтею 131-2, у якій передбачено, що виключно адвокат здійснює представництво іншої особи в суді, а також захист від кримінального обвинувачення. Законом можуть бути визначені винятки щодо представництва в суді у трудових спорах, спорах щодо захисту соціальних прав, щодо виборів та референдумів, у малозначних спорах, а також стосовно представництва малолітніх чи неповнолітніх осіб та осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена.
Указаним Законом розділ XV «Перехідні положення» Конституції України було доповнено пунктом 16-1, у підпункті 11 якого визначено, що представництво відповідно до пункту 3 частини першої статті 131-1 та статті 131-2 цієї Конституції виключно прокурорами або адвокатами у Верховному Суді та судах касаційної інстанції здійснюється з 01 січня 2017 року; у судах апеляційної інстанції - з 01 січня 2018 року; у судах першої інстанції - з 01  січня 2019 року.
Представництво органів державної влади та органів місцевого самоврядування в судах виключно прокурорами або адвокатами здійснюється з 01 січня 2020 року.
Представництво в суді у провадженнях, розпочатих до набрання чинності Законом №1401, здійснюється за правилами, які діяли до набрання ним чинності, - до ухвалення у відповідних справах остаточних судових рішень, які не підлягають оскарженню.
Частина друга статті 57 КАС України указує, що у справах незначної складності та в інших випадках, визначених цим Кодексом, представником може бути фізична особа, яка відповідно до частини другої статті 43 цього Кодексу має адміністративну процесуальну дієздатність.
Повноваження представників сторін та інших учасників справи можуть бути підтверджені довіреністю фізичної або юридичної особи (пункт 1 частини першої  статті 59 КАС України).
  Із системного аналізу наведених положень чинного законодавства убачається, що  представництво органів державної влади і органів місцевого самоврядування під час розгляду адміністративної справи має здійснюватися адвокатом з 01 січня 2020 року в справах, провадження у яких відкрито після 30  вересня 2016 року. Якщо провадження розпочате до 30 вересня 2016 року, то представництво у судах апеляційної інстанції може здійснюватися представниками, які не мають статусу адвоката.
Винятком з цього правила є окремі категорії справ, до яких віднесені трудові спори, спори щодо захисту соціальних прав, щодо виборів та референдумів, малозначні справи, а також стосовно представництва малолітніх чи неповнолітніх осіб та осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена.
Суд зазначає, що за визначенням пункту 20 частини першої статті 4 КАС України адміністративна справа незначної складності (малозначна справа) - це адміністративна справа, у якій характер спірних правовідносин, предмет доказування та склад учасників тощо не вимагають проведення підготовчого провадження та (або) судового засідання для повного та всебічного встановлення її обставин.
Відповідно до частин другої та третьої статті 12 КАС спрощене позовне провадження призначене для розгляду справ незначної складності та інших справ, для яких пріоритетним є швидке вирішення справи. Загальне позовне провадження призначене для розгляду справ, які через складність або інші обставини недоцільно розглядати у спрощеному позовному провадженні.
Згідно з частиною четвертою статті 257 КАС України за правилами спрощеного позовного провадження не можуть бути розглянуті справи у спорах: 1) щодо оскарження нормативно-правових актів, за винятком випадків, визначених цим Кодексом; 2) щодо оскарження рішень, дій та бездіяльності суб`єкта владних повноважень, якщо позивачем також заявлено вимоги про відшкодування шкоди, заподіяної такими рішеннями, діями чи бездіяльністю, у сумі, що перевищує п`ятсот розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб; 3) про примусове відчуження земельної ділянки, інших об`єктів нерухомого майна, що на ній розміщені, з мотивів суспільної необхідності; 4) щодо оскарження рішення суб`єкта владних повноважень, на підставі якого ним може бути заявлено вимогу про стягнення грошових коштів у сумі, що перевищує п`ятсот розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.
Ці ж категорії справ зазначено і в частині четвертій статті 12 КАС України, згідно з якою вони розглядаються виключно за правилами загального позовного провадження.
Аналізуючи вищевикладені норми, колегія суддів приходить до висновку про те, що дана справа є справою незначної складності, а тому апеляційна скарга подана та підписана уповноваженою особою, що підтверджується довіреністю, яка знаходиться в матеріалах справи.
У відзиві на апеляційну скаргу позивач просить відшкодувати понесені судові витрати за подання відзиву на апеляційну скаргу в розмірі 3000 грн.
Відповідно до частини 1 статті 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.
Частиною 1 статті 132 Кодексу адміністративного судочинства України (надалі – КАС України) встановлено, що судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. 
Відповідно до частини 3 даної статті до витрат, пов`язаних з розглядом справи, зокрема, належать витрати на професійну правничу допомогу.
Згідно статті 134 КАС України для цілей розподілу судових витрат: розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
Так в матеріалах адміністративної справи наявні подані представником позивача ордер про надання правової допомоги серії ІФ №064876 від 08.01.2020 року, договір про надання правової допомоги від 08.01.2020 року, акт розрахунку розміру витрат на правничу допомогу від 18.06.2020 року всього на суму 3000 грн. та квитанція серії ВГ №0000514 від 17.06.2020 року про прийняття від ОСОБА_1 за правничу допомогу гонорару в розмірі 3000 грн.
Таким чином до стягнення також підлягають понесені позивача витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 3000 грн.
Згідно частини 1 ст. 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права.
Відповідно до частин 1 та 2 ст. 6 КАС України суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.
Суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.
У п. 58 Рішення Європейського суду з прав людини у справі «Серявін та інші проти України» від 10 лютого 2010 Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної4 відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення. Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень.
Відповідно до частин 1-4 ст. 242 КАС України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
Судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом.
З огляду на вищезазначене, вказаним вимогам оскаржуване рішення суду першої інстанції відповідає.
Відповідно до положень ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.
Відповідно до частин 1 та 2 ст. 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.
Відповідно до пункту 1 ст. 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін.
Відповідно до статті 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Керуючись ст.ст. 241, 242, 308, 311, 315, 317, 321, 370 Кодексу адміністративного судочинства України, суд -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради залишити без задоволення, рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 23 квітня 2020 року у справі № 300/30/20 - без змін.
Присудити на користь ОСОБА_1 суму понесених судових витрат у розмірі 3000 (три тисячі) гривень за рахунок бюджетних асигнувань Виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини п`ятої статті 328 КАС України.

Головуючий суддя	 	В. С. Затолочний 	
судді	 	З. М. Матковська 	
 	 	Р. П. Сеник  	
Повне судове рішення складено 08.07.2020