22.07.20
22-ц/812/722/20
Справа №486/1326/19
Провадження № 22-ц/812/722/20
Доповідач в апеляційній інстанції Яворська Ж.М.

П О С Т А Н О В А
Іменем України
21 липня 2020 року                                                                    м. Миколаїв

Миколаївський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ 
головуючого - Яворської Ж.М.,
суддів: Базовкіної Т.М., Царюк Л.М.,
при секретарі судового засідання -- Андрієнко Л.Д.,
за участі позивача - ОСОБА_1 ,
представника відповідача АТ «Укрсиббанк» - Безушко В.В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні, в порядку спрощеного позовного провадження

апеляційну скаргу
ОСОБА_1 
на рішення Южноукраїнського міського суду Миколаївської області від 12 лютого 2020 року, ухвалене у приміщенні цього ж суду головуючим суддею Далматовою Г.А., дата складання повного тексту незазначена, у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до акціонерного товариства «Укрсиббанк», ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору - орган опіки та піклування Южноукраїнської міської ради Миколаївської області, про усунення перешкод у користуванні квартирою шляхом визнання недійсним договору іпотеки,-

В С Т А Н О В И В
У серпні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Акціонерного товариства «Укрсиббанк» (далі - АТ «Укрсиббанк»), ОСОБА_3 , ОСОБА_3 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору - орган опіки та піклування Южноукраїнської міської ради Миколаївської області, про усунення перешкод у користуванні квартирою шляхом визнання недійсним договору іпотеки.
Обґрунтовуючи позовні вимоги вказував, що 05 листопада 2004 року його батьками була придбана квартира АДРЕСА_1 . Право власності на вказану квартиру було зареєстровано на його матір ОСОБА_3 . 
З моменту придбання квартири і до виїзду на навчання до м. Одеси позивач постійно проживав та був зареєстрований у вказаній квартирі. У зв`язку зі вступом на денну форму навчання до Одеського національного політехнічного університету він змушений був знятися з реєстрації у квартирі батьків та зареєстрував місце проживання у гуртожитку університету. 
24 травня 2019 року, по закінченню навчання, він звернувся до Центру надання адміністративних послуг м. Южноукраїнська з метою зняття з реєстрації за місцем навчання м. Одеса та оформленням реєстрації за місцем проживання батьків. Проте, у проведенні реєстрації у квартирі АДРЕСА_1 органом реєстрації було відмовлено через те, що квартира перебуває у заставі за кредитним зобов`язанням матері ОСОБА_3 . 
Вказує, що саме під час відмови у реєстрації йому стало відомо про наявність іпотечного договору від 28 травня 2008 року. 
З метою проведення реєстрації у спірній квартирі його мати ОСОБА_3 звернулась до Банку з листом про надання дозволу на проведення реєстрації місця проживання у спірній квартирі. Проте банк відмовляє у наданні дозволу на реєстрацію місця проживання через наявність простроченої заборгованості за кредитом.
Згодом ним було з`ясовано, що орган опіки і піклування Южноукраїнськові міської ради дозволу на укладання договору іпотеки спірної квартири, в якому на той час він проживав, не надавав.
Оскільки на вчинення правочину щодо нерухомого майна (договір іпотеки), право власності на яке або право користування яким мають діти, попередня згода органу опіки і піклування є обов`язкова, то є підстави для визнання такого правочину в силу вимог ст.293,215 ЦК України недійним.
Крім того , вказував, що він не втратив право користування житловим приміщенням, так як був тимчасово відсутній у спірній квартирі з поважних причин, навчався у вищому навчальному закладі і на час навчання право користування цим житлом за ним як за членом сім`ї власника майна зберігається. 
Оскільки укладенням договору іпотеки без дозволу органу опіки та піклування, а також відмовою у надані дозволу на реєстрацію його місця проживання у спірній квартирі порушено його право користування житлом, він не може стати на військовий облік, а тому змушений звернутися за захистом порушеного права до суду.
Посилаючись на те, що вищезазначене порушує його право на користування квартирою батьків, а також на те, що на момент укладення кредитного договору та договору іпотеки постійне місце проживання неповнолітнього позивача було зареєстроване у спірній квартирі, проте при укладенні договору дозвіл органу опіки та піклування отриманий не був, просив усунути перешкоди у користуванні квартирою шляхом визнання недійсним договору іпотеки від 28 травня 2008 року №2504/98, укладеного між АТ «Укрсиббанк» та ОСОБА_3 .
Рішенням Южноукраїнського міського суду Миколаївської області від 12 лютого 2020 року у задоволенні позову відмовлено.
Відмовляючи у задоволені позову, суд першої інстанції  дійшов висновку про   недоведеність позивачем порушення його прав на користування жилим приміщенням, яке  належить його матері. 
В апеляційній скарзі позивач вказує, що рішення суду є незаконним та необґрунтованим, ухвалено за неправильного застосування норм матеріального права, а тому просив про його скасування та ухвалення нового судового рішення про задоволення позову. 
Зокрема, зазначав, що суд першої інстанції помилково обґрунтовував свій висновок на правовій позиції Верховного Суду щодо вирішення позовних заяв за таким питанням, оскільки позивачами в тих справах були батьки, які діяли у суперечь інтересам дитини. В той же час, даний позов подано не в інтересах дитини, права якої порушені, а самою дитиною, яка на момент звернення до суду досягла повноліття
У даному випадку порушені права апелянта як під час укладання договору іпотеки, так і під час відмови у реєстрації його місця проживання у переданій в іпотеку квартирі, право проживання в якій за ним зберігається на весь час навчання.
Також судом не з`ясовано обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, а саме не перевірено наявність у дитини права користування житловим приміщенням на момент укладання оспорюваного договору, а також місце її фактичного постійного проживання; не враховано добросовісність поведінки іпотекодавців щодо надання документів про права дітей на житло, яке є предметом іпотеки, при укладанні оспорюваного договору; не з`ясовано, чи існує фактичне порушення законних прав дитини внаслідок укладення договору іпотеки.
У порушення вимог процесуального закону, суд визнав встановленими обставини, які не були доведені у суді, проте мають значення для вирішення справи. Так, подані з порушенням процесуальних строків письмові пояснення відповідача ПАТ «УкрСиббанк», не спростували доводи позивача. Твердження відповідача не були підтверджені жодним доказом, а тому всі висновки суду не відповідають обставинам справи, зроблені суто на припущеннях та власних міркуваннях.
У відзиві на апеляційну скаргу АТ «УкрСиббанк», просило залишити рішення суду без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.
У суді апеляційної інстанції позивач підтримав апеляційну скаргу, просив про її задоволення.
Представник відповідача апеляційну скаргу не визнала, просила залишити її без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.
Відповідачі ОСОБА_3 , ОСОБА_3 у судове засідання не з`явилися, про дату, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином.
Представник третьої особи у судове засідання не з`явився. Направив до суду заяву про розгляд справи за їх відсутності. Апеляційну скаргу визнають, не заперечують проти її задоволення.
В силу ч.2 ст.372 ЦПК України справу розглянуто за відсутності осіб, які не з`явилися у судове засіданні та належно повідомлені про дату, час та місце розгляду справи. 
Заслухавши доповідь судді, осіб, які з`явилися у судове засідання, перевіривши матеріали справи в межах їх обґрунтувань та заявлених в суді першої інстанції вимог, суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню із таких підстав.
Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (ч. 1 ст. 2 ЦПК України).
Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій (ч. 5 ст. 12 ЦПК України).
Відповідно до положень частин 1, 2, 3, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Згідно із вимогами ч. 1 ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.
Рішення суду вказаним положенням закону відповідає в повній мірі.
Як вбачається із матеріалів справи та встановлено судом, що  ОСОБА_3 на праві приватної власності належить квартира АДРЕСА_1 , придбана за договором купівлі-продажу від 05 листопада 2004 року №5803 (а.с.6).
28 травня 2008 року між ОСОБА_3 та АКІБ «УкрСиббанк», правонаступником якого є АТ «УкрСиббанк», укладено договір іпотеки нерухомого майна, квартири АДРЕСА_1 на забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором №11351680000 від 28 травня 2008 року про надання кредиту в сумі 27000 доларів США, а також за кредитним договором №11351719000 від 28 травня 2008 року про надання споживчого кредиту на суму 1248 грн.28 коп. ( а.с.10-11). 
Відповідно до п.1.4 цього Договору іпотекодавець свідчить, що укладання цього Договору не порушені права та / або інтереси третіх осіб, а також у разі якщо Предметом є іпотека житлова нерухомість, в тому числі, не порушені права дітей.
Крім того, чоловік іпотекодавця - ОСОБА_3 надав нотаріусу заяву від 28 травня 2008 року, якою надав згоду на укладення вищезазначеного договору іпотеки (а.с.124).
Відповідно до довідки № 018-504 від 18 червня 2019 року ОСОБА_1 , 1997 року народження, на момент укладення договору був зареєстрований проживаючим у спірній квартирі з 09 грудня 2003 року по 13 листопада 2015 року (а.с.9).
Разом з тим, при оформленні заявки-анкети позичальника на отримання кредиту ОСОБА_3 на 2 аркуші анкети в розділі 4 «відомості про членів родини» не зазначила про наявність дітей та їх вік (а.с.118).
Звертаючись до суду з даним позовом ОСОБА_1 вказував, що спірний договір укладено за відсутності дозволу органу опіки та піклування на його укладення, тому просив визнати його недійсним, як такого що порушує право користування квартирою, а саме перешкоджає йому зареєструвати місце проживання.
Відмовляючи у задоволенні позову суд першої інстанції зазначив, що не може бути безумовною підставою для визнання договору іпотеки недійсним відсутність обов`язкового попереднього дозволу органу опіки та піклування на укладення оспорюваного правочину. Крім того, вказав, що неправдиве повідомлення батьками, які є одночасно законними представниками неповнолітньої або малолітньої особи, про відсутність прав дитини на майно, не може бути підставою для визнання договору іпотеки недійсними, а може спричинити інші наслідки, передбаченні законодавством, які застосовуються органами опіки та піклування.
З таким висновком погоджується колегія суддів апеляційного суду з наступних підстав.
У частині першій статті 5 ЦПК України визначено, що, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.
Стаття 15 ЦК України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.
Відтак, зазначена норма визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорене право чи цивільний інтерес.
Згідно зі ст.6 ЦК України визнання правочину недійсним є одним з передбачених законом способів захисту цивільних прав та інтересів осіб, а загальні вимоги щодо недійсності правочину передбачені статтею 215 цього Кодексу.
Так, відповідно до частин першої-третьої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.
Недійсним є правочин, якщо його недійсність установлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна зі сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).
При вирішенні позову про визнання недійсним оспорюваного правочину підлягають застосуванню загальні приписи статей 3, 15, 16 ЦК України, які передбачають право кожної особи на судовий захист саме порушеного цивільного права.
За результатами розгляду такого спору вирішується питання про спростування презумпції правомірності правочину й має бути встановлено не лише наявність підстав недійсності правочину, передбачених законом, але й визначено, чи було порушене цивільне право особи, за захистом якого позивач звернувся до суду, яке саме право порушене, в чому полягає його порушення, оскільки залежно від цього визначається необхідний спосіб захисту порушеного права, якщо таке порушення відбулось.
Відповідно до ст. 3 Конвенції про права дитини, ратифікованої Постановою ВР України від 27 лютого 1991 року, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.
У випадку наявності будь-якої правової колізії, неповноти, нечіткості або суперечливості законодавства, що регулює спірні правові відносини, що стосуються інтересів дитини, суд відповідно до вимог ст. 8 ЦПК України та ст. 3 Конвенції про права дитини повинен надавати перевагу якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.
Частиною першою статті 405 ЦК України визначено, що члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону.
Відповідно до ч.1, 2 ст. 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних громадян та безпритульних дітей» (у редакцій чинній на час укладання оспорюваного договору іпотеки ) держава охороняє і захищає права та інтереси дітей під час вчинення правочинів щодо нерухомого майна. Неприпустиме зменшення або обмеження прав та інтересів дітей під час вчинення будь-яких правочинів щодо жилих приміщень.
У ч. 4 ст.12 цього Закону, для здійснення будь-яких правочинів стосовно нерухомого майна, право власності на яке або право користування яким мають діти, потрібна попередня згода органів опіки та піклування.
Посадові особи органу опіки та піклування несуть персональну відповідальність за захист прав і охоронюваних законом інтересів дітей при наданні згоди на вчинення правочинів щодо належного дітям нерухомого майна.
З огляду на ст.ст.17, 18 Закону України «Про охорону дитинства», ст.177 СК України дбати про збереження та використання майна дитини в її інтересах - обов`язок батьків.
Закон визначає додаткові засоби контролю з боку держави за належним виконанням батьками своїх обов`язків, установлюючи заборону для батьків малолітньої дитини вчиняти певні правочини щодо її майнових прав без попереднього дозволу органу опіки та піклування.
Згідно з ч.4,5 ст.177 СК України орган опіки та піклування проводить перевірку заяви про вчинення правочину щодо нерухомого майна дитини та надає відповідний дозвіл, якщо в результаті вчинення правочину буде гарантоване збереження права дитини на житло.
Відповідно до ч.6 ст. 203, ч.1 ст. 215 ЦК України правочин, що вчинений батьками (усиновлювачами) і суперечить правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей, може бути визнаний судом недійсним. Такий правочин є оспорюваним.
Отже, вчинений батьками (усиновлювачами) правочин стосовно нерухомого майна, право власності на яке чи право користування яким мають діти, за відсутності попереднього дозволу органу опіки та піклування може бути визнаний судом недійсним (ч.6 ст.203, ч.1 ст.215 ЦК України) за умови, якщо буде встановлено, що оспорюваний правочин суперечить правам та інтересам дитини, звужує обсяг існуючих майнових прав дитини та/або порушує охоронювані законом інтересів дитини щодо житлового приміщення.
У справі, яка переглядається, на час придбання квартири місцем проживання позивача ОСОБА_1 , 1997 року народження  було місце проживання його матері ОСОБА_3 за спірною адресою, який на момент укладення іпотечного договору був неповнолітнім, не мав і не має права власності на предмет іпотеки - квартиру АДРЕСА_1 , а набув право користування житлом, - зазначеною квартирою, як член сім`ї власника відповідно до статті 405 ЦК України, статті 18 Закону України «Про охорону дитинства», і таке право ним не втрачено і після укладення оспорюваного договору іпотеки.
Колегія суддів зауважує, що загальними засадами цивільного законодавства є, зокрема, справедливість, добросовісність та розумність (ст.3 ЦК України). Відповідно до ч.ч.2,3 ст. 13 ЦК України при здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.
Під час укладення іпотечного договору мати позивача ОСОБА_3 , яка була одночасно і законним представником позивача, зобов`язана була діяти добросовісно та в інтересах дитини, а інша сторона, в свою чергу, мала права очікувати від неї таких дій.  
Установивши, що мати позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_3 у момент укладення договору іпотеки приховала від банку зазначені обставини, подавши документи, у яких відсутні відомості про реєстрацію або проживання без реєстрації у квартирі неповнолітнього; заповнила бланк заяви-анкета на отримання кредиту, у якій не вказала ОСОБА_1 як особу, що знаходиться на її утриманні, надала довідку ЖЕКу про відсутність зареєстрованих за вказаною адресою неповнолітніх дітей, про що зазначила у судовому засіданні апеляційної інстанції представник Банку, суд першої інстанцій дійшов правильного висновку, що сама лише відсутність попереднього дозволу органу опіки та піклування на укладення оспорюваного договору іпотеки не дає підстави для визнання такого договору недійсним відповідно до ч.6 ст. 203, ч.1 ст. 215 ЦК України, а відтак, обґрунтовано відмовив у задоволенні позову. 
З цих підстав колегія суддів відхиляє доводи апеляційної скарги щодо неможливості ефективного захисту позивачем свого права на квартиру у неповнолітньому віці, щодо неотримання попередньої згоди органу опіки та піклування на укладення договору іпотеки.
Крім того, необхідно зазначити, що Закон України «Про іпотеку» не містить норм, які обмежували право членів сім`ї власника предмету іпотеки на користування житлом у разі передання його в іпотеку.
Правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів та осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси, а тому суд повинен встановити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб.
Ураховуючи наведене, у суду не було підстав для задоволення позову про визнання недійсним іпотечного договору, оскільки його укладення не призвело до звуження обсягу, зменшення чи обмеження права неповнолітнього на той час ОСОБА_1 на користування житлом - квартирою квартиру АДРЕСА_1 .
Більш того, сама по собі відсутність згоди органу опіки та піклування на укладення договору іпотеки не може бути підставою для визнання цього договору недійсним, якщо укладенням оспорюваного договору не були порушені житлові права на той час малолітнього ОСОБА_1 .
Аналогічну правову позицію висловив Верховний Суду у постановах твід 24 січня 2019 року у справі № 439/496/16-ц, від 10 квітня 2019 року у справі № 295/16874/15-ц, від 27 червня 2019 року у справі № 381/1737/17.
Крім того, колегія суддів не вбачає порушення права ОСОБА_1 у користуванні житлом як член сім`ї наймача на теперішній час, тим більше, що позивач успішно користується квартирою і безпосередньо у позовній заяві та в апеляційній скарзі вказує її адресу, як адресу для листування. Із позовної заяви вбачається, що існує спір щодо неможливості оформлення місця проживання в адміністративному порядку через відмову банку у наданні дозволу на реєстрацію у заставній квартирі. Проте таке не позбавляє його права оскаржити відмову державного органу у реєстрації за певною адресою у суді.
За таких обставин та з підстав, передбачених вищевказаними нормами матеріального права, правильним та обґрунтованим є висновок суду першої інстанції, з яким погоджується і суд апеляційної інстанції, про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 .
Як вбачається із матеріалів справи, на дату звернення до суду з цим позовом позивач досяг повноліття, а відтак застосування законодавства щодо захисту прав та законних інтересів його як дитини є помилковим, оскільки в силу ст.6 СК України, він вже не має статусу дитини у зв`язку з досягненням повноліття, що свідчить про необґрунтованість аргументів апелянта про порушення його прав та інтересів, як дитини.
Доводи апеляційної скарги, що суд першої інстанції помилково обґрунтовував свій висновок на правовій позиції Верховного Суду щодо вирішення позовних заяв за таким питанням, оскільки позивачами в тих справах були батьки, які діяли у суперечить інтересам дитини, в той же час, даний позов подано не в інтересах дитини, права якої порушені, а самою дитиною, яка на момент звернення до суду досягла повноліття є безпідставними, оскільки не впливають на правильність висновків суду.
Посилання позивача в апеляційній скарзі на порушення судом норм процесуального права щодо прийняття письмових пояснень Банку з порушенням процесуальним строком, не є порушенням, яке тягне скасування рішення суду.
Відповідно до п.1 ч.1 ст.374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.
Згідно ч.1 ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Оскільки під час дослідження доказів та встановлення фактів у справі суд першої інстанції не порушив норм процесуального права, правильно застосував норми матеріального закону, рішення суду є законним і обґрунтованим, то в силу вимог ст.375 ЦПК України оскаржуване рішення слід залишити без змін, а апеляційні скарги без задоволення.
Керуючись ст. ст. 367,368, 374, 375, 381,382 ЦПК України, суд,-

П О С Т А Н О В И В
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, рішення Южноукраїнського міського суду Миколаївської області від 12 лютого 2020 року без змін.
Постанова набирає законної сили з дня прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду за наявності передбачених статтею 389 ЦПК України підстав протягом тридцяти днів з дня складення її повного тексту.

Головуючий                                                                                      Ж.М. Яворська
Судді                                                                                              Т.М. Базовкіна
       Л.М. Царюк

Повний текст постанови складено 22 липня 2020 року.