ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ  УКРАЇНИ

16 вересня 2020 р.	м.Одеса	Справа № 400/1135/19	
Головуючий в 1 інстанції: Устинов І. А.
Колегія суддів П`ятого апеляційного адміністративного суду 
у складі: головуючої судді – Шевчук О.А.,
суддів: Бойка А.В., Федусика А.Г.,
при секретарі Жигайлової О.Е.

розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 на рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 16 серпня 2019 року, ухвалене у письмовому провадженні в м. Миколаєві, по справі за позовною заявою ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про стягнення заборгованості, визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити певні дії, -
ВСТАНОВИЛА:     
У квітні 2019 року позивач звернувся до суду з позовною заявою до відповідача, в якій просив стягнути з Військової частини НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 заборгованість за час затримки розрахунку в сумі 28 047 (двадцять вісім тисяч сорок сім) грн. 91 коп.;
-    визнати протиправними дії Військової частини НОМЕР_1 щодо невиплати індексації грошового забезпечення за період з 13 червня 2016 року по 28 лютого 2018 року;
-    зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 індексацію грошового забезпечення за період з 13 червня 2016 року по 28 лютого 2018 року.
Позовні вимоги обґрунтовано тим, що за період з 13.06.2016 року по 28.02.2018 року відповідачем не нарахована та не виплачена позивачу індексація грошового забезпечення. Сума індексації грошового забезпечення як зазначив позивач в позові, є складовою частиною грошового забезпечення і відповідно до Закону, підлягає обов`язковому нарахуванню та виплаті. Проте в порушення вимог    Закону України від 03.07.1991        № 1282-XII "Про індексацію грошових доходів населення"    (далі - Закон № 1282) та пункту 2 Порядку проведення індексації грошових доходів громадян, затвердженого    постановою Кабінету Міністрів України від 17.07.2003 року № 1078    (далі - Порядок № 1078), відповідач        не виплатив відповідної суми коштів. Крім того, позивач вважає, що відповідач повинен виплатити йому    суму заборгованості    28047,91грн. за час затримки розрахунку, тобто відповідну суму за несвоєчасний розрахунок відповідача з позивачем при звільненні другого зі служби.
Рішенням Миколаївського окружного адміністративного суду від 16 серпня 2019 року позов задоволено.
Не погоджуючись з таким рішенням, відповідач надав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції та постановити нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити у повному обсязі. Доводами апеляційної скарги зазначено, що військова частина НОМЕР_1 вжила всіх невідкладних заходів для проведення необхідних розрахунків з позивачем та останній отримав передбачену законодавством грошову компенсацію вартості неотриманного речового майна, що підтверджується доданими доказами, а отже, на думку апелянта, у військової частини НОМЕР_1 відсутня протиправна бездіяльність. Також апелянт зазначає, що вимога по стягненню середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні з посиланням на її обґрунтування на вимоги ст. 116 КЗпП є також необґрунтованою та такою, що не підлягає задоволенню, оскільки трудові відносини та військова служба мають різну правову природу та врегульовані різним законодавством, отже, на думку апелянта, передбачені законодавством про працю норми її оплати і порядок вирішення спорів про останню не поширюються на військовослужбовців та прирівняних до них осіб, а тому апелянт вважає, що позовні вимоги в цій частині є безпідставними. Апелянт зазначає, що не виплачена позивачу грошова компенсація замість предметів речового майна особистового користування, що підлягають видачі особам рядового і начальницького складу не є щомісячним чи одноразовим додатковим видом грошового забезпечення, а відтак, на думку апелянта, не підпадає під дію ст. 2Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частинр доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» та ст. ст. 116, 117 КЗпП. В даному випадку відсутні підстави для визначення дійВЧ А0959 по невиплаті індексації грошового забезпечення протиправними, оскільки ВЧ НОМЕР_1 , відповідно до Інструкції №260 виконувала роз`яснення Департаменту фінансів Міністерства оборони України від 04.01.2016 року № 248/3/9/1/2, в якому було зазначено про не нарахування індексації грошового забезпечення. Відповідно до наказу командира військової частини НОМЕР_1 від 29.10.2018 року № 51-РС позивача було звільнено з військової служби та наказу командира військової частини НОМЕР_1 від 29.10.2018 року № 256 його було виключено зі списків особового складу військової частини НОМЕР_1 , а також всіх видів забезпечення.Наказ про звільнення позивачем не оскаржувався. На думку апелянта, будь-якої вини чи протиправних дій з боку ВЧ НОМЕР_1 стосовно позивача допущено не було.      
У відзиві на апеляційну скаргу позивач зазначає, що остаточний розрахунок при звільненні працівника проводиться в день його звільнення, з обов`язковим попереднім письмовим повідомленням працівника про розмір нарахованих сум. Оскільки порядок виплати грошового забезпечення врегульовано КЗпП саме його норми підлягають застосуванню у вказаному випадку. З огляду на зазначене,  позивач просить відмовити у задоволенні вимог апеляційної скарги військової частини НОМЕР_1 , залишити рішення суду першої інстанції без змін.
Особи, що беруть участь у справі, про дату, час і місце судового  розгляду були сповіщені належним чином відповідно до ст. 124-130 КАС України, в судове засідання не з`явились.
15.09.2020 року до суду від Військової частини НОМЕР_1 надійшла заява про відкладення судового засідання, в якій апелянт просить судове засідання відкласти у зв`язку із запровадженням в Україні карантину через спалах COVID-19 внаслідок якого відсутнє залізничне сполучення між містами Луцьк-Одеса.
Розглянувши вищезазначене клопотання, колегія суддів не знаходить підстав для його задоволення, оскільки суди, наразі працюють в звичайному режимі, але з дотриманням норм, попереджаючих розповсюдження інфекції. Більше того, на своєму засіданні 17.03.2020р. Рада суддів Україні рекомендувала судам продовжувати здійснювати правосуддя незважаючи на епідемію коронавірусу і карантин, однак, по можливості, здійснювати судовий розгляд справи в порядку письмового провадження без участі сторін.
Також, колегія суддів зазначає, що в разі відсутності можливості з`явитись у судове засідання до П``ятого апеляційного адміністративного суду апелянт мав право звернутись до суду про участь у судовому засіданні в режимі відео конференції, проте зазначеним правом не скористався, з таким клопотанням до суду не звертався. 
Таким чином, оскільки розгляд справи неодноразово відкладався у зв`язку з клопотаннями Військової частини НОМЕР_1 , з метою дотримання строку розгляду апеляційної скарги, передбаченого  ч.1 ст.309 КАС України, враховуючи, що в матеріалах справи достатньо письмових доказів для правильного вирішення апеляційної скарги, а особиста участь сторін в судовому засіданні не обов`язкова, колегія суддів у відповідності до ч. 2 ст. 313 КАС України визнала можливим проводити апеляційний розгляд справи за відсутності сторін. 
Згідно ст. 229 КАС України фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. 
Перевіривши матеріали справи, правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин у справі, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.
Судом першої інстанції встановлено, що у період з 13.06.2016 року по 31.10.2018 року ОСОБА_1 проходив військову службу за контрактом у військовій частині НОМЕР_1 .
29.10.2018 року позивач був звільнений з військової служби в запас згідно наказу № 256 від 29.10.2018 року. Як зазначає позивач в позовній заяві, у вказаному вище наказі було встановлено виплатити ОСОБА_1 надбавку за особливості проходження служби, за роботу з матеріальними носіями секретної інформації в період з 01 по 31 жовтня 2018 року.
Також у наказі було зазначено, що позивач отримав грошову допомогу на оздоровлення за 2018 рік та підйомну допомогу відповідно до  наказу Міністерства оборони України від 05 лютого 2018 року №45  (а.с.16).
Відповідачем було надано довідку №56 від 25 жовтня 2018 року про вартість речового майна, що належить до видачі (а.с.17), згідно якої відповідач повинен виплатити позивачу грошову компенсацію в розмірі 8    273,85грн. за неотримане речове майно.
Позивач стверджує, що на день його звільнення з військової служби відповідачем була нарахована, але не виплачена заробітна плата у розмірі 4 778 ( чотири тисячі сімсот сімдесят вісім) грн 97 коп, матеріальна допомога на оздоровлення за 2018 рік у розмірі 7 978 (сім тисяч дев`ятсот сімдесят вісім) грн. 95 коп., компенсація за неотримане речове майно у розмірі 8 273 (вісім тисяч двісті сімдесят три ) грн. 85 коп., а також підйомна допомога на позивача та членів його родини у двократному розмірі місячного грошового забезпечення - 15 990 (п`ятнадцять тисяч дев`ятсот дев`яносто) грн. 16 коп.
25.02.2019 року позивач направив відповідачу заяву про надання довідки про стан заборгованості на день його звільнення, в якій просив зазначити загальну суму, яка підлягала виплаті на день звільнення та окремо вказати розміри її складових (заробітна плата, матеріальна допомога на оздоровлення, підйомна допомога на позивача та членів його сім`ї, компенсація за неотримане речове майно).
09.04.2019 року було отримано відповідь від відповідача, в якій зазначалось, що до виплати належить лише заробітна плата та грошова допомога на оздоровлення (довідка дод.9). Тобто в довідці відповідач не вказав компенсацію за неотримане речове майно у розмірі 8 273 (вісім тисяч двісті сімдесят три ) грн. 85 коп., а також підйомну допомогу на позивача та членів його родини у двократному розмірі місячного грошового забезпечення - 15 990 (п`ятнадцять тисяч дев`ятсот дев`яносто) грн. 16 коп.
Приймаючи рішення про задоволення позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що відповідач не провів повний розрахунок при звільненні позивача та не здійснив виплату позивачу індексації грошового забезпечення за період з 13.06.2016 року по 28.02.2018 року, у зв`язку з чим дійшов висновку про задоволення позовних вимог.
Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.
Відповідно до  статті 19 Конституції України правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством.
Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Згідно з ч.1 ст.2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
При цьому, необхідно враховувати, що оцінюючи рішення, дії чи бездіяльність суб`єктів владних повноважень, суд дотримується вимог ч.2  ст. 2 КАС України, відповідно до якої у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені  Конституцією  та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.
Порядок проходження служби позивача та звільнення регулюється спеціальним законодавством таким як: Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ, затвердженого  постановою кабінету Міністрів України від 29 липня 1991 року №114,  Законом України «Про міліцію», Законом України «Про пенсійне забезпечення військовослужбовців та осіб начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ»,  постановою Кабінету Міністрів України «Про порядок обчислення вислуги років, призначення та виплати пенсій і грошової допомоги особам офіцерського складу, прапорщикам, мічманам, військовослужбовцям надстрокової служби та військової служби за контрактом, особам начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ та членам їхніх сімей» від 17 липня 1992 року №393.
Відповідно до пункту 10  постанови Кабінету Міністрів України від 17 липня 1992 року №393 «Про порядок обчислення вислуги років, призначення та виплати пенсій і грошової допомоги особам офіцерського складу, прапорщикам, мічманам, військовослужбовцям надстрокової служби та військової служби за контрактом, особам начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ та членам їх сімей»  військовослужбовцям, крім військовослужбовців строкової військової служби, поліцейським, особам рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ, органів і підрозділів цивільного захисту, податкової міліції, Державної кримінально-виконавчої служби: які звільняються із служби за станом здоров`я, виплачується одноразова грошова допомога в розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби; які звільняються із служби за віком, у зв`язку із скороченням штатів або проведенням організаційних заходів, закінченням строку контракту, систематичним невиконанням умов контракту командуванням, за наявності вислуги 10 років і більше виплачується одноразова грошова допомога в розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби; які звільняються із служби за власним бажанням, через сімейні обставини або з інших поважних причин, перелік яких визначається Кабінетом Міністрів України, та мають вислугу 10 років і більше, виплачується одноразова грошова допомога в розмірі 25 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби.
Зазначеним в абзаці першому цього пункту військовослужбовцям, поліцейським і особам рядового і начальницького складу: які звільняються із служби за службовою невідповідністю, у зв`язку із систематичним невиконанням ними умов контракту, у зв`язку з обвинувальним вироком суду, що набрав законної сили, одноразова грошова допомога не виплачується; які звільняються із служби повторно, одноразова грошова допомога виплачується за період їх календарної служби з дня останнього зарахування на службу без урахування періоду попередньої служби, за винятком тих осіб, що при попередньому звільненні не набули право на отримання такої допомоги.
Строк календарної служби для визначення розміру одноразової грошової допомоги обчислюється згідно з  пунктами 1  і  2  цієї постанови.
Згідно з п. 14 постанови Кабінету Міністрів України від 17 липня 1992 року №393 «Про порядок обчислення вислуги років, призначення та виплати пенсій і грошової допомоги особам офіцерського складу, прапорщикам, мічманам, військовослужбовцям надстрокової служби та військової служби за контрактом, особам начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ та членам їх сімей»  одноразова та щорічна грошова допомога, передбачена  пунктами 10  і  11  цієї постанови, виплачується Міністерством оборони, Міністерством внутрішніх справ, Національною поліцією, Міністерством транспорту та зв`язку, Державною податковою адміністрацією, Державною прикордонною службою, Державною службою спеціального зв`язку та захисту інформації, Державною кримінально-виконавчою службою, Службою безпеки, Службою зовнішньої розвідки, Державною службою з надзвичайних ситуацій та Управлінням державної охорони за рахунок коштів, виділених у державному бюджеті для їх утримання (за винятком випадків, передбачених абзацом другим цього пункту).
Військовослужбовцям, поліцейським, особам середнього, старшого та вищого начальницького складу органів внутрішніх справ, державної пожежної охорони, органів і підрозділів цивільного захисту, податкової міліції, Державної кримінально-виконавчої служби, звільненим із служби безпосередньо з посад, які вони займали в органах державної влади, органах місцевого самоврядування або сформованих ними органах, на підприємствах, в установах, організаціях і у вищих навчальних закладах із залишенням на військовій службі, службі в органах внутрішніх справ, Національній поліції, державній пожежній охороні, органах і підрозділах цивільного захисту, податковій міліції чи Державній кримінально-виконавчій службі, виплата одноразової грошової допомоги у випадках, передбачених  пунктом 10  цієї постанови, здійснюється за рахунок коштів органів, у яких військовослужбовці та зазначені особи працювали.
Одноразова грошова допомога, передбачена  пунктом 12  цієї постанови, виплачується за рахунок коштів, виділених у державному бюджеті для пенсійного забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу, поліцейських та членів їх сімей.
Таким чином, наведені вище нормативно-правові акти встановлюють право осіб, що відносяться до рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ, на отримання одноразової грошової допомоги при звільнення, регулюють порядок обчислення та виплати такої допомоги та є спеціальними.
Колегія суддів зазначає, що трудові відносини, які складаються під час проходження служби в органах внутрішніх справ мають специфічну правову природу, а тому потребують детального регулювання спеціальним законодавством, яке визначатиме, зокрема, норми оплати праці, соціальні гарантії, тощо.
Разом з тим, даними нормативно-правовими актами не встановлено порядку здійснення розрахунку зі звільненою особою, зокрема, не встановлено дати проведення остаточного розрахунку та відповідальності роботодавців за невчасне здійснення виплат всіх сум, які підлягають сплаті, що ставить таких осіб у вкрай невигідне становище, оскільки фактично позбавляє їх гарантій на фінансове забезпечення соціально-побутових потреб та створює умови для неналежного виконання роботодавцем своїх обов`язків.
Крім того, важливо зазначити, що принцип рівності прав і можливостей та заборона дискримінації у сфері праці закріплені у частині 1статті 21 та у  статті 24    Конституції України,    статті  21  та  22 Кодексі законів про працю України.
Дискримінацію можна визначити, перш за все, як порушення принципу рівності.
Статтею 23 Загальної Декларації з прав людини встановлено, що кожна людина має право на працю,    на вільний вибір роботи, на    справедливі    і    сприятливі    умови    праці та на захист від безробіття.
Кожна людина,  без будь-якої дискримінації,  має право    на рівну оплату за рівну працю. Кожний працюючий має право    на    справедливу    і    задовільну винагороду, яка забезпечує гідне людини існування, її самої  та її сім`ї,  і яка в разі необхідності доповнюється іншими засобами соціального забезпечення.
Відповідно до  статті 14 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод  користування правами та свободами, визнаними в цій Конвенції, має бути забезпечене без дискримінації за будь-якою ознакою - статі, раси, кольору шкіри, мови, релігії, політичних чи інших переконань, національного чи соціального походження, належності до національних меншин, майнового стану, народження, або за іншою ознакою.
Статтею 116 КЗпПУ  встановлено, що  при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.
В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.
Згідно з  ст. 117 Кодексу законів про працю України, в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.
При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.
Наведені вище норми спрямовані на забезпечення належних фінансових умов для звільнених працівників, оскільки гарантують отримання ними, відповідно до законодавства, всіх виплат в день звільнення та, водночас, стимулюють роботодавців не порушувати свої зобов`язання в частині проведення повного розрахунку із працівником.
Враховуючи те, що спеціальним законодавством, яке регулює оплату праці посадових осіб органів внутрішніх справ, не встановлено дату проведення остаточного розрахунку зі звільненими працівниками та відповідальність роботодавця за невиплату або несвоєчасну виплату працівнику всіх належних сум, з метою забезпечення рівності прав та принципу недискримінації у трудових відносинах, колегія суддів приходить до висновку про можливість застосування норм статті  116  та  117 КЗпПУ  як    таких, що є загальними та поширюються на правовідносини, які складаються під час звільнення зі служби органів внутрішніх справ.
Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 08 лютого 2018 року у справі № 805/977/16-а.
Як встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, в день звільнення позивача 31.10.2018 р. апелянт письмово не повідомив позивача про нараховані суми, належні при звільненні, та не здійснив виплату належних коштів, що є    порушенням ч.1  ст. 116 КЗпП України.
Згідно довідки апелянта від 01.04.19 року №350/301/1955/пс у зв`язку із звільненням позивача    було нараховано до виплати: посадовий оклад - 2 730 грн.; оклад за військове звання - 600 грн.; надбавка за вислугу років - 832,5 грн.; надбавка за особливості проходження служби - 416,25 грн.; надбавка за роботу з таємними документами - 273 грн.; грошова допомога на оздоровлення - 8100,45 грн. Всього нараховано - 12 952,20 грн. Податок, який утримано (військовий збір) - 194,28 грн.
До матеріалів справи позивач додав копії довідок з АТ КБ «Приват Банк», відповідно до яких на картковий рахунок позивача надходили відповідні суми з рахунків відповідача, а саме: 09.11.2018 року на платіжну картку позивача надійшла сума 4778,97 грн. (заробітна плата з урахуванням військового збору); 22.11.2018 року надійшла сума 7978,95 грн. (матеріальна допомога на оздоровлення з урахуванням військового збору); 30.01.2019 року надійшла сума 15 990, 16 грн. (підйомна допомога на позивача та членів родини); 15.02.2019 року надійшла сума 8 149,74 грн. (компенсація за неотримане речове майно), (а.с. 20-21).
Датою фактичного розрахунку є 15.02.2019 року (довідка АТ КБ "Приват банк", що міститься в матеріалах справи).
Як встановлено судом, середньомісячна заробітна плата за останні два календарні місяці роботи (серпень - вересень) склала 7 995,08 грн.
За таких обставин, середньоденна заробітна плата позивача складає 262,13 грн. ((7 995,08 грн. *2) / 61 к.д.).
У зв`язку з тим, що апелянт не провів повний розрахунок при звільненні позивача, та враховуючи те, що з моменту звільнення до моменту фактичного розрахунку пройшло 107 днів, колегія суддів погоджується з висновкм суду першої інстанції, що з апелянта підлягає стягненню середній заробіток за час затримки в розрахунку, який складає 28 047,91 грн. (262,13 грн. * 107 днів).
Крім того, як встановлено судом першої інстанції, за період проходження військової служби, з 13.06.2016 року до 28.02.2018 року нарахування позивачу грошового забезпечення відповідачем проводилося не в повному обсязі, зокрема, без врахування індексації.
Жодного доказу про виплату грошового забезпечення позивачу з урахуванням індексації за період з 13.06.2016 року по 28.02.2018 року до матерілів справи відповідачем не надано.
З 01.03.2018 року відбулось підвищення посадових окладів військовослужбовців Збройних Сил України, тому з 01.03.2018 року по 31.10.2018 року розмір індексації склав 0,00 грн.
Відповідно до ч.1 ст. 2 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» від 25.03.1992 № 2232-ХІІ військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України (за винятком випадків, визначених законом), іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності. Час проходження військової служби зараховується громадянам України до їх страхового стажу, стажу роботи, стажу роботи за спеціальністю, а також до стажу державної служби.
Військова служба є особливим видом публічної служби, тому її проходження передбачає особливе регулювання праці військовослужбовців, а саме межі реалізації ними своїх трудових прав у зв`язку з специфікою їх правового статусу, відносини щодо звільнення та проходження військової служби врегульовані як загальним законодавством України про працю, так і спеціальним законодавством.
При цьому, пріоритетними є норми спеціального законодавства, а норми трудового законодавства підлягають застосуванню лише у випадках, якщо спеціальними нормами не врегульовано спірних відносин, та коли про можливість такого застосування прямо зазначено у спеціальному законі.
Спеціальним законом, який відповідно до  Конституції України  визначає основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їх сімей, встановлює єдину систему їх соціального та правового захисту, гарантує військовослужбовцям та членам їх сімей в економічній, соціальній, політичній сферах сприятливі умови для реалізації їх конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни та регулює відносини у цій галузі, є . Закон України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» від 20.12.1991 № 2011-XII  (в редакції, чинній на час виникнення спірних відносин; далі - Закон № 2011-XII).
Так, частинами першою-четвертою  статті 9 Закону № 2011-XII  встановлено, що держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів.
Центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері праці та соціальної політики, інші центральні органи виконавчої влади відповідно до їх компетенції розробляють та вносять у встановленому порядку пропозиції щодо грошового забезпечення військовослужбовців.
До складу грошового забезпечення входять: посадовий оклад, оклад за військовим званням; щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія); одноразові додаткові види грошового забезпечення.
Грошове забезпечення визначається залежно від посади, військового звання, тривалості, інтенсивності та умов військової служби, кваліфікації, наукового ступеня і вченого звання військовослужбовця. 
Грошове забезпечення підлягає індексації відповідно до закону.
Грошове забезпечення виплачується у розмірах, що встановлюються Кабінетом Міністрів України, та повинно забезпечувати достатні матеріальні умови для комплектування Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань та правоохоронних органів кваліфікованим особовим складом, враховувати характер, умови служби, стимулювати досягнення високих результатів у службовій діяльності.
Порядок виплати грошового забезпечення  визначається Міністром оборони України, керівниками центральних органів виконавчої влади, що мають у своєму підпорядкуванні утворені відповідно до законів України військові формування та правоохоронні органи, керівниками розвідувальних органів України.
Порядок і розміри грошового забезпечення військовослужбовців, відряджених до державних органів, підприємств, установ, організацій, а також державних та комунальних навчальних закладів для виконання завдань в інтересах оборони держави та її безпеки із залишенням на військовій службі, визначаються Кабінетом Міністрів України.
Водночас, правові, економічні та організаційні основи підтримання купівельної спроможності населення України в умовах зростання цін з метою дотримання встановлених  Конституцією України  гарантій щодо забезпечення достатнього життєвого рівня населення України визначено  Законом України «Про індексацію грошових доходів населення» від 03.07.1991 № 1282-ХІІ  (в редакції, чинній на час виникнення спірних відносин; надалі - Закон № 1282-ХІІ).
Зокрема,  статтею 2 Закону № 1282-ХІІ  передбачено, що індексації підлягають грошові доходи громадян, одержані ними в гривнях на території України і які не мають разового характеру: пенсії; стипендії; оплата праці (грошове забезпечення); суми виплат, що здійснюються відповідно до законодавства про загальнообов`язкове державне соціальне страхування, крім щомісячних страхових виплат потерпілим на виробництві (з урахуванням виплат на необхідний догляд за потерпілим) та членам їхніх сімей і пенсій, які індексуються відповідно до закону за цими видами страхування; суми відшкодування шкоди, заподіяної фізичній особі каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, а також суми, що виплачуються особам, які мають право на відшкодування шкоди у разі втрати годувальника, крім суми виплат, що здійснюються відповідно до законодавства про загальнообов`язкове державне соціальне страхування; розмір аліментів, визначений судом у твердій грошовій сумі.
Відповідно до  статті 4 Закону № 1282-ХІІ індексація грошових доходів населення проводиться в разі, коли величина індексу споживчих цін перевищила поріг індексації, який установлюється в розмірі 103 відсотка.
Обчислення індексу споживчих цін для індексації грошових доходів населення провадиться наростаючим підсумком, починаючи з місяця введення в дію цього Закону.
Для проведення подальшої індексації грошових доходів населення обчислення індексу споживчих цін починається за місяцем, у якому індекс споживчих цін перевищив поріг індексації, зазначений у частині першій цієї статті.
Підвищення грошових доходів населення у зв`язку з індексацією здійснюється з першого числа місяця, що настає за місяцем, у якому опубліковано індекс споживчих цін.
У разі якщо грошові доходи населення підвищено з урахуванням прогнозного рівня інфляції випереджаючим шляхом, при визначенні обсягу підвищення грошових доходів у зв`язку із індексацією враховується рівень такого підвищення у порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України.
Водночас, положеннями  статті 6 Закону № 1282-ХІІ  визначено, що у разі виникнення обставин, передбачених статтею 4 цього Закону грошові доходи населення визначаються як результат добутку розміру доходу, що підлягає індексації в межах прожиткового мінімуму для відповідних соціальних і демографічних груп населення, та величини індексу споживчих цін.
Порядок проведення індексації грошових доходів населення  визначається Кабінетом Міністрів України.
Правила обчислення індексу споживчих цін для проведення індексації та сум індексації грошових доходів населення і поширюється на підприємства, установи та організації незалежно від форми власності і господарювання, а також на фізичних осіб, що використовують працю найманих працівників визначені Порядком проведення індексації грошових доходів населення, затвердженим  постановою Кабінету Міністрів України від 17.07.2003 № 1078  (далі - Порядок № 1078).
Відповідно до пункту 1-1 Порядку № 1078 (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) підвищення грошових доходів громадян у зв`язку з індексацією здійснюється з першого числа місяця, що настає за місяцем, в якому офіційно опубліковано індекс споживчих цін.
Індексація грошових доходів населення проводиться у разі, коли величина індексу споживчих цін перевищила поріг індексації, який встановлюється в розмірі 103 відсотка.
Індекс споживчих цін обчислюється Держстатом і не пізніше 10 числа місяця, що настає за звітним, публікується в офіційних періодичних виданнях.
Обчислення індексу споживчих цін для проведення індексації грошових доходів населення провадиться наростаючим підсумком починаючи з березня 2003 р. - місяця опублікування  Закону України від 6 лютого 2003 р. № 491-IV  "Про внесення змін до Закону України "Про індексацію грошових доходів населення".
Для проведення подальшої індексації грошових доходів населення обчислення індексу споживчих цін починається за місяцем, у якому індекс споживчих цін перевищив поріг індексації, зазначений в абзаці другому цього пункту.
Пунктом 2 Порядку № 1078 закріплено, що індексації підлягають грошові доходи громадян, одержані в гривнях на території України, які не мають разового характеру: пенсії; стипендії; оплата праці найманих працівників підприємств, установ, організацій у грошовому виразі, яка включає оплату праці за виконану роботу згідно з тарифними ставками (окладами) і відрядними розцінками, доплати, надбавки, премії, гарантійні та компенсаційні виплати, передбачені законодавством, а також інші компенсаційні виплати, що мають постійний характер; грошове забезпечення військовослужбовців, поліцейських, осіб рядового і начальницького складу, посадових осіб митної служби; розмір аліментів, визначений судом у твердій грошовій сумі; допомога по безробіттю, що надається відповідно до законодавства про загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття; суми відшкодування шкоди, заподіяної фізичній особі каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, а також суми, що виплачуються особам, які мають право на відшкодування шкоди у разі втрати годувальника, крім щомісячних страхових виплат потерпілим на виробництві (з урахуванням виплат на необхідний догляд за потерпілим) та членам їх сімей.
Індексація пенсій здійснюється шляхом їх підвищення відповідно до законодавства про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування.
Індексація страхових виплат від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності, здійснюється шляхом їх підвищення відповідно до законодавства про загальнообов`язкове державне соціальне страхування.
Сума індексації пенсій та щомісячних страхових виплат потерпілим на виробництві (з урахуванням виплат на необхідний догляд за потерпілим) та членам їх сімей у разі підвищення їх розмірів розраховується як різниця між сумою індексації, визначеною до 11 жовтня 2017 р., та сумою підвищення цих виплат до повного погашення суми індексації відповідно до  пункту 5  цього Порядку.
Крім того, положеннями пункту 4 Порядку № 1078 встановлено, що індексації підлягають грошові доходи населення у межах прожиткового мінімуму, встановленого для відповідних соціальних і демографічних груп населення.
Оплата праці, у тому числі працюючим пенсіонерам, грошове забезпечення, розмір аліментів, визначений судом у твердій грошовій сумі, допомога по безробіттю, що надається залежно від страхового стажу у відсотках середньої заробітної плати, стипендії індексуються у межах прожиткового мінімуму, встановленого для працездатних осіб.
Суми відшкодування шкоди, заподіяної фізичній особі каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, а також суми, що виплачуються особам, які мають право на відшкодування шкоди у разі втрати годувальника, крім щомісячних страхових виплат потерпілим на виробництві (з урахуванням виплат на необхідний догляд за потерпілим) та членам їх сімей, індексуються у межах прожиткового мінімуму, встановленого для відповідних соціальних і демографічних груп населення.
Частина грошових доходів, яка перевищує прожитковий мінімум, встановлений для відповідних соціальних і демографічних груп населення, індексації не підлягає.
Сума індексації грошових доходів громадян визначається як результат множення грошового доходу, що підлягає індексації, на величину приросту індексу споживчих цін, поділений на 100 відсотків.
У разі коли особа працює неповний робочий час, сума індексації визначається з розрахунку повного робочого часу, а виплачується пропорційно відпрацьованому часу.
У разі несвоєчасної виплати сум індексації грошових доходів громадян проводиться їх компенсація відповідно до законодавства.
У разі коли особа працює та отримує інший грошовий дохід, насамперед індексується оплата праці. Якщо така особа працює і одночасно навчається за денною формою навчання або з відривом від виробництва у клінічній ординатурі, аспірантурі і докторантурі, насамперед індексується стипендія.
Пунктом 5 Порядку № 1078 визначено, що У разі підвищення тарифних ставок (окладів), стипендій, виплат, що здійснюються відповідно до законодавства про загальнообов`язкове державне соціальне страхування, визначених у пункті 2 цього Порядку, значення індексу споживчих цін у місяці, в якому відбувається підвищення, приймається за 1 або 100 відсотків.
Обчислення індексу споживчих цін для проведення подальшої індексації здійснюється з місяця, наступного за місяцем підвищення зазначених грошових доходів населення.
Тобто, наявні підстави вважати, місяць, в якому відбулося підвищення оплати праці (суми її постійних складових), є базовим при проведенні індексації.
Відповідно до пункту 6 Порядку № 1078 виплата сум індексації грошових доходів здійснюється за рахунок джерел, з яких проводяться відповідні грошові виплати населенню, а саме: 1) підприємства, установи та організації підвищують розміри оплати праці у зв`язку з індексацією за рахунок власних коштів; 2) підприємства, установи та організації, що фінансуються чи дотуються з державного бюджету, підвищують розміри оплати праці (грошового забезпечення) у зв`язку з індексацією за рахунок власних коштів і коштів державного бюджету; 3) об`єднання громадян підвищують розміри оплати праці за рахунок власних коштів; 4) індексація допомоги по безробіттю, що надається відповідно до законодавства про загальнообов`язкове державне соціальне страхування, проводиться за рахунок коштів Фонду загальнообов`язкового державного соціального страхування на випадок безробіття; 5) індексація стипендій особам, які навчаються, проводиться за рахунок джерел, з яких вони сплачуються; 6) індексація розміру аліментів, визначеного судом у твердій грошовій сумі, проводиться за рахунок коштів платника аліментів; 7) індексація сум відшкодування шкоди, заподіяної фізичній особі каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, а також сум, що виплачуються особам, які мають право на відшкодування шкоди у разі втрати годувальника, крім щомісячних страхових виплат потерпілим на виробництві (з урахуванням виплат на необхідний догляд за потерпілим) та членам їх сімей, проводиться за рахунок джерел, з яких вони сплачуються.
Індексація розміру аліментів, визначеного судом у твердій грошовій сумі, проводиться підприємствами, установами, організаціями, фізичними особами - підприємцями, які проводять відповідні відрахування аліментів з доходу їх платника.
У разі коли грошовий дохід формується з різних джерел і цим Порядком не встановлено черговості його індексації, сума додаткового доходу від індексації виплачується за рахунок кожного джерела пропорційно його частині у загальному доході.
Проведення індексації грошових доходів населення здійснюється у межах фінансових ресурсів бюджетів усіх рівнів та бюджетів фондів загальнообов`язкового державного соціального страхування на відповідний рік.
Тобто, індексація грошового забезпечення є однією із основних державних гарантій щодо оплати праці.
Колегія суддів зазначає, що відповідно до вимог чинного законодавства України, проведення індексації у зв`язку зі зростанням споживчих цін (інфляцією) є обов`язковою для всіх юридичних осіб-роботодавців, незалежно від форми власності та виду юридичної особи.
Так, положеннями  Закону № 1282-ХІІ  та Порядку № 1078 визначено джерело коштів на проведення індексації. Пунктом 6 Порядку № 1078 безпосередньо не скасовано виплату індексації заробітної плати (грошового забезпечення) та не пов`язано індексацію з надходженням коштів до власника підприємства, установи, організації. Тобто, мова йде про фінансові ресурси бюджетів всіх рівнів.
Відповідно до статті 1 Протоколу № 1 до  Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод  кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути, позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених  законом  і загальними принципами міжнародного права.
У справі «Кечко проти України» Європейський суд з прав людини встановив, що мало місце порушення статті 1 Протоколу № 1  Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, зауважив, що в межах свободи дій держави визначати, які надбавки виплачувати своїм робітникам з державного бюджету. Держава може вводити, призупиняти чи закінчити виплату таких надбавок, вносячи відповідні зміни в законодавство. Однак, якщо чинне правове положення    передбачає виплату певних надбавок, і дотримано всі вимоги, необхідні для цього, органи державної влади не можуть свідомо відмовляти у цих виплатах доки відповідні положення є чинними.
Пунктом 23 рішення у вказаній справі Європейського суду з прав людини вказано, що Держава може вводити, призупиняти чи закінчити виплату таких надбавок, вносячи відповідні зміни в законодавство. Однак, якщо чинне правове положення передбачає виплату певних надбавок, і дотримано всі вимоги, необхідні для цього, органи державної влади не можуть свідомо відмовляти у цих виплатах доки відповідні положення є чинними.
Так, реалізація особою права, яке пов`язане з отриманням коштів і базується на спеціальних та чинних на час виникнення спірних правовідносин нормативно-правових актах національного законодавства, не залежить від бюджетних асигнувань, відсутність яких не може бути підставою для порушення прав громадян.
У зв`язку з цим, Європейський суд з прав людини не прийняв аргумент Уряду України щодо бюджетних асигнувань, оскільки органи державної влади не можуть посилатися на відсутність коштів як на причину невиконання своїх зобов`язань.
Як вбачається з матеріалів справи, відповідач не здійснив нарахування та виплату позивачу індексації грошового забезпечення за період з 13.06.2016 року по 28.02.2018 року.
З огляду на вищезазначене, колегія суддів погоджується з висновокм суду першої інстанції, що ненарахування та невиплата позивачу індексації грошового забезпечення з 01.01.2016 по 28.02.2018 є порушенням  вимог    Закону № 1282, Порядку № 1078 та порушує права позивача.
На підставі вищевикладеного, колегія суддів апеляційної інстанції вважає, що рішення Миколаївського окружного адміністративного суду ґрунтується на всебічному, повному та об`єктивному розгляді всіх обставин справи, які мають значення для вирішення спору, відповідає нормам матеріального та процесуального права. Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, викладених у зазначеному рішенні, у зв`язку з чим підстав для його скасування не вбачається. 
Відповідно до ч.1 ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Керуючись  ст. ст. 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, колегія суддів, –
ПОСТАНОВИЛА:
Апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 – залишити без задоволення.
Рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 16 серпня 2019 року – залишити без змін.
Відповідно до ст. 329 КАС України постанова апеляційного суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Повний текст судового рішення складено 17.09.2020  року.

Головуюча суддя:                                                                                          О.А. Шевчук 

Суддя:                                                                                                             А.В. Бойко 

          Суддя:                                                                                                             А.Г. Федусик