КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

 

П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
Справа № 757/48794/18-ц	 	
№ апеляційного провадження: 22-ц/824/7622/2020	 	
Головуючий у суді першої інстанції: Бортницька В.В. 	 	
Доповідач у суді апеляційної інстанції:Семенюк Т.А.	 	
 
15 вересня 2020 року Київський апеляційний суд в складі колегії суддів Судової палати з розгляду цивільних справ:
   Головуючого - Семенюк Т.А
   Суддів - Рейнарт І.М., Кирилюк Г.М.,
   при секретарі - Максюк І.Г., 
розглянувши в судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою  ОСОБА_1 на ухвалу Печерського районного суду міста Києва від 10 березня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» про визнання договору поруки припиненим,-
 
В С ТА Н О В И В :
 
В жовтні 2018 року позивач звернувся до суду з позовом до відповідача про визнання договору поруки припиненим.
Просив визнати припиненим договір поруки №Г001Г/С-П від 3 грудня 2009 року, укладений між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 в якості забезпечення виконання зобов`язання ТОВ «Глобал Концентрейт» за кредитним договором №Г001Г/С від 3 грудня 2009 року.
В липні 2019 року Далія С.О. в інтересах АТ КБ «ПриватБанк» подав заяву про закриття провадження у справі.
В обґрунтування заяви відповідач посилався на практику Великої Палати Верховного Суду та зазначав, що між позивачем та відповідачем наявний спір щодо правочину, укладеного для виконання зобов`язання за кредитним договором, сторонами якого є юридичні особи, що відповідає ознакам спору, який підлягає розгляду в порядку господарського судочинства згідно п.1 ч.1 ст. 20 ГПК України. 
Ухвалою Печерського районного суду міста Києва від 10 березня 2020 року заяву Далія С.О. в інтересах АТ КБ «ПриватБанк» про закриття провадження - задоволено та провадження у справі про визнання договору поруки припиненим - закрито.
Не погоджуючись з судовим рішенням, 14 квітня 2020 року ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просить ухвалу скасувати, справу направити до суду першої інстанції для подальшого розгляду, вважаючи, що судом порушено норми процесуального права.  Зазначає, що договір поруки №Г001Г/С-П від 3 грудня 2009 року є двостороннім та його сторонами є фізична особа поручитель - ОСОБА_1 та юридична особа кредитор «ПАТ КБ «ПриватБанк», що відносить даний спір про визнання цього договору припиненим до юрисдикції загальних судів згідно ст. 19 ЦПК України.
Ухвалою Київського апеляційного суду від 25 травня 2020 року відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Печерського районного суду міста Києва від 10 березня 2020 року та у відповідності до вимог ст. 360 ЦПК України встановлено строк для подання відзиву на апеляційну скаргу.
18 червня 2020 року до Київського апеляційного суду надійшов відзив на апеляційну скаргу, у якому представник відповідача, вважаючи, що апеляційна скарга необґрунтована, а доводи не заслуговують на увагу, зазначає, що суб`єктний склад сторін правочинів, укладених для забезпечення виконання основного зобов`язання, не має значення для визначення юрисдикції господарського суду щодо розгляду відповідної справи, оскільки спірний договір поруки від 3 грудня 2009 року був укладений для забезпечення виконання основного зобов`язання, укладеного між АТ КБ «ПриватБанк» та ТОВ «Глобал Концентрейт». 
Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, доводи апеляційної скарги, перевіривши законність та обґрунтованість ухвали суду та матеріали справи в межах апеляційного оскарження, вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає.
Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Закриваючи провадження у справі, суд першої інстанції керувався п.1 ч.1 ст.255 ЦПК України. 
Колегія суддів вважає, що такий висновок суду є правильним та ґрунтується на законі.
Так, з матеріалів справи вбачається, що в жовтні 2018 року ОСОБА_2 в інтересах ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до ПАТ КБ «ПриватБанк» про визнання договору поруки від 3 грудня 2009 року №Г001Г/С-П - припиненим.
15 липня 2019 року надійшла заява Далія С.О. в інтересах АТ КБ «ПриватБанк» про закриття провадження в справі, у зв`язку з тим, що даний позов підлягає розгляду в порядку господарського судочинства.
Вирішуючи питання про закриття провадження у справі, суд виходив з того, що спірний договір поруки був укладений для забезпечення виконання основного зобов`язання, укладеного між відповідачем та ТОВ «Глобал Концентрейт», а тому, враховуючи суб`єктний склад правовідносин, предмет та підстави заявлених вимог, характер спору - вирішення даного спору віднесено до юрисдикції господарських судів.
Колегія суддів не може погодитись з доводами апеляційної скарги, що даний спір підлягає розгляду у порядку цивільного судочинства, оскільки договір поруки №Г001Г/С-П від 3 грудня 2009 року є двостороннім та його сторонами є фізична особа поручитель - ОСОБА_1 та юридична особа кредитор «ПАТ КБ «ПриватБанк», з огляду на наступне.
15 грудня 2017 року набрав чинності Закон України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» № 2147-VІІІ від 3 жовтня 2017 року, яким чинні Господарський процесуальний кодекс України та Цивільний процесуальний кодекс України викладено у новій редакції.
Відповідно до частини першої статті 19 Цивільного процесуального кодексу України у редакції вищевказаного Закону (далі - ЦПК України) суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.
Справи, що відносяться до юрисдикції господарських судів, визначено статтею 20 ГПК України (тут і далі у редакції вищевказаного Закону).
Так, за змістом пункту 1 частини першої цієї статті господарські суди розглядають справи у спорах, що виникають у зв`язку із здійсненням господарської діяльності (крім справ, передбачених частиною другою цієї статті), та інші справи у визначених законом випадках, зокрема: справи у спорах, що виникають при укладанні, зміні, розірванні і виконанні правочинів у господарській діяльності, крім правочинів, стороною яких є фізична особа, яка не є підприємцем, а також у спорах щодо правочинів, укладених для забезпечення виконання зобов`язання, сторонами якого є юридичні особи та (або) фізичні особи-підприємці.
З аналізу наведеного вище пункту вбачається, що законодавець відніс до юрисдикції господарських судів такі справи: 1) у спорах, що виникають при укладанні, зміні, розірванні і виконанні правочинів у господарській діяльності, крім правочинів, стороною яких є фізична особа, яка не є підприємцем та 2) у спорах щодо правочинів, укладених для забезпечення виконання зобов`язання, сторонами якого є юридичні особи та (або) фізичні особи-підприємці.
За змістом частини першої статті 546 ЦК України, виконання зобов`язання може забезпечуватися, зокрема, порукою.
Відповідно до положень статей 553,554,626 ЦК України, за договором поруки, який є двостороннім правочином, що укладається з метою врегулювання відносин між кредитором та поручителем; поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов`язку. У разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки. Тобто, договір поруки укладається кредитором і поручителем в забезпечення виконання боржником основного зобов`язання.
Судом встановлено, що ОСОБА_1 подав позов до ПАТ КБ «ПриватБанк» як поручитель за договором поруки №Г001Г/С-П від 3 грудня 2009 року (а.с. 16), за виконання ТОВ «Глобал Концентрейт» своїх зобов`язань за кредитним договором №Г001Г/С від 3 грудня 2009 року (а.с. 7), укладеним із ПАТ КБ «Приватбанк», тобто договір поруки укладений на забезпечення зобов`язання за кредитним договором, сторонами якого є юридичні особи. 
Таким чином, судом встановлено, що між позивачем та відповідачем наявний спір щодо правочину, укладеного для виконання зобов`язання за кредитним договором, сторонами якого є юридичні особи, що відповідає ознакам спору, який підлягає розгляду в порядку господарського судочинства згідно з наведеними вище приписами ГПК України.
Критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто передбаченими законом умовами, за яких справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства, можуть бути суб`єктний склад правовідносин, предмет спору та характер спірних матеріальних правовідносин у їх сукупності. 
Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, у якому розглядається визначена категорія справ.
Відповідно до положень частини другої статті 4 ГПК України,  право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням мають юридичні особи та фізичні особи - підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування.
За статтею 45 ГПК України сторонами в судовому процесі - позивачами і відповідачами - можуть бути особи, зазначені в статті 4 цього Кодексу, тобто, і фізичні особи, які не є підприємцями, а випадки, коли спори, стороною яких є фізична особа, що не є підприємцем, чітко визначені положеннями статті 20 ГПК України (як приклад, пункти 5, 10, 14 статті 20 ГПК України).
Отже, враховуючи викладене, з дати набрання чинності ГПК України в редакції Закону України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» від 3 жовтня 2017 р. № 2147-VIII,  до юрисдикції господарських судів належать спори щодо розгляду спорів стосовно правочинів, укладених для забезпечення виконання основного зобов`язання, якщо сторонами цього основного зобов`язання є юридичні особи та (або) фізичні особи - підприємці. У цьому випадку суб`єктний склад сторін правочинів, укладених для забезпечення виконання основного зобов`язання, не має значення для визначення юрисдикції господарського суду щодо розгляду відповідної справи.
Положення пункту 1 частини першої статі 20 ГПК України не пов`язують також належність до господарської юрисдикції справ у спорах щодо правочинів, укладених для забезпечення виконання основного зобов`язання, якщо сторонами цього основного зобов`язання є юридичні особи та (або) фізичні особи - підприємці, з об`єднанням таких позовних вимог із вимогами до особи - боржника за основним зобов`язанням.
Аналогічнийвисновок щодо суб`єктної юрисдикції у спорах за подібних правовідносин, у яких фізичною особою оспорюється похідне зобов`язання від основного зобов`язання, яке виникло між двома юридичними особами, Велика Палата Верховного Суду дійшла у постанові від 02 жовтня 2018 року у справі № 910/1733/18, і підстав для відступу від нього не вбачається.
Відповідно до ч.4 ст. 263 ЦПК України при виборі й застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Інші доводи апеляційної скарги висновків суду також не спростовують та не впливають на правильність ухваленого у справі рішення.
З огляду на викладене, апеляційний суд вважає, що ухвала суду постановлена з додержанням норм процесуального права,  є законною та обґрунтованою,  підстав для її скасування чи зміни не вбачається, тому апеляційну скаргу необхідно відхилити, а оскаржувану ухвалу - залишити без змін.
Керуючись  ст.ст. 367, 374, 375, 381-384, ЦПК  України, суд,-
 
П О С Т А Н О В И В :
 
Апеляційну скаргу   ОСОБА_1 на ухвалу Печерського районного суду міста Києва від 10 березня 2020 року - залишити без задоволення.
ухвалу Печерського районного суду міста Києва від 10 березня 2020 року - залишити без змін.
Постанова набирає чинності з моменту її прийняття, може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.
 
Повний текст постанови складений 16 вересня  2020 року.

Головуючий                           

Судді