Справа № 346/3682/18 
Провадження № 22-ц/4808/472/20 
Головуючий у 1 інстанції П`ятковський В. І. 
Суддя-доповідач Фединяк 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
13 серпня 2020 року м. Івано-Франківськ
Івано-Франківський апеляційний суд в складі колегії суддів:
       судді                 Фединяка В.Д. 
суддів:        Пнівчук О.В.,Девляшевського В.А.,
       секретаря        Петрів Д.Б.
з участю        представників: ОСОБА_1 адвоката Овченка О.В.;
Релігійної громади церкви "Успіння Пресвятої Богородиці" Української Православної Церкви Київського патріархату села Старий Гвіздець Коломийського району Івано-Франківської області адвоката Козака І.В.;
Івано-Франківської обласної державної адміністрації – Луцишин І.В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом  ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , Релігійної громади церкви "Успіння Пресвятої Богородиці" Української Православної Церкви Київського патріархату села Старий Гвіздець Коломийського району Івано-Франківської області, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на стороні відповідачів: Івано-Франківська обласна державна адміністрація, про визнання протиправними та скасування рішень загальних зборів, за  апеляційною скаргою  ОСОБА_1 на рішення Коломийського міськрайонного суду від 20 грудня 2019 року, ухвалене у  складі судді П`ятковського В.І. у м. Коломия, 
ВСТАНОВИВ:
У  липні  2018 року ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до  ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , Релігійної громади церкви "Успіння Пресвятої Богородиці" Української Православної Церкви Київського патріархату села Старий Гвіздець Коломийського району Івано-Франківської області про визнання протиправними та скасування рішень загальних зборів.
Позовні вимоги мотивовані тим, що Релігійна громада Української Православної Церкви села Старий Гвіздець Коломийського району зареєстрована відповідно до рішення виконавчого комітету Івано-Франківської обласної ради народних депутатів від 15 жовтня 1991 року № 186, є юридичною особою. Державну реєстрацію юридичної особи здійснено 31 січня 2013 року. Утворена Релігійна громада з 15 жовтня 1991 року по 23 січня 2018 року діяла на підставі Статуту, ухваленого парафіяльними зборами та зареєстрованого відповідно до вищевказаного рішення. Керівником громади та підписантом з моменту її створення є він, позивач, про що відповідну інформацію внесено до ЄДРПОУ. Зазначає, що відповідачі ОСОБА_2 та ОСОБА_3 15 жовтня 2017 року ініціювали збори жителів села Старий Гвіздець Коломийського району в будинку культури села, про які його, як настоятеля, та інших членів релігійної громади не повідомили. За результатами зборів було складено протокол №1 сходу парафіян с. Старий Гвіздець Коломийського району. 
Вказує, що при проведенні даних зборів та прийнятті відповідних рішень було порушено ряд положень Статуту, положення ряду статей Закону України «Про свободу совісті та релігійні організації», збори не були скликані ні настоятелем, ні парафіяльною радою, участь у зборах та рішення на них приймали особи, які не є членами релігійної громади УПЦ села Старий Гвіздець, на цих зборах головував не настоятель, а відповідач у справі ОСОБА_2 , якому повноваження головувати не надавалися, а також не надавалися повноваження відповідачці ОСОБА_3 бути секретарем зборів та підписувати відповідний протокол. 
Вважає такі дії відповідачів неправомірними, такими що порушують вимоги чинного законодавства та статуту релігійної громади УПЦ с. Старий Гвіздець та Статуту про управління УПЦ, а також права дійсних членів релігійної громади УПЦ с. Старий Гвіздець, які на парафіяльних зборах релігійної громади питань про вихід релігійної громади зі складу Української Православної Церкви та входження до складу Української Православної Церкви Київського патріархату не розглядали і рішень не приймали, як і не приймали рішень про зміну підлеглості у канонічних та організаційних питаннях будь-яким діючим в Україні та за її межами релігійним центрам (управлінням), такі рішення приймались членами релігійної громади УПЦ КП, а вирішення питання, що стосуються діяльності релігійної громади Української Православної Церкви с. Старий Гвіздець представниками інших конфесій є втручанням у внутрішню діяльність іншої релігійної організації. Разом з тим, зазначає, що діючими членами релігійної громади УПЦ с. Старий Гвіздець було проведено 16 жовтня 2017 року Парафіяльні збори, скликані настоятелем після богослужіння, у яких взяло участь 88 осіб, де Протоколом № 01/2017 члени релігійної громади засвідчили бажання залишитись у канонічному підпорядкуванні Української Православної Церкви.
З огляду на наведене просить суд визнати недійсними (протиправними) та скасувати рішення загальних зборів, оформлені протоколом №1 сходу парафіян с. Старий Гвіздець Коломийського району від 15.10.2017 року.
Ухвалою Коломийського міськрайонного суду від 05.09.2018 року до участі у розгляд справи у якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на стороні відповідачів, залучено Івано-Франківську обласну державну адміністрацію.
Рішенням Коломийського міськрайонного суду від20 грудня 2020 року в позові ОСОБА_1 до  ОСОБА_2 ,  ОСОБА_3 , Релігійної громади церкви "Успіння Пресвятої Богородиці" Української Православної Церкви Київського патріархату села Старий Гвіздець Коломийського району Івано-Франківської області, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на стороні відповідачів: Івано-Франківська обласна державна адміністрація,  про визнання протиправними та скасування рішень загальних зборіввідмовлено. 
На дане рішення ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій ставиться питання про скасування оскаржуваного рішення та ухвалення нового рішення про задоволення позову, вказуючи на допущення судом порушення норм матеріального та процесуального права. 
На думку апелянта, суд необґрунтовано прийняв до уваги докази, надані відповідачами та представником третьої особи, зокрема витягу з протоколу парафіяльних зборів релігійної громади УПЦ «Успіння Пресвятої Богородиці» с. Старий Гвіздець Коломийського району Івано-Франківської області, інформація в якому суперечить протоколу №1 від 15.10.2017р., з якого зроблено цей витяг.
Окрім того, судом визнано встановленою обставину з приводу повідомлення позивача про проведення зборів релігійної громади 15.10.2017р. в будинку культури с. Старий Гвіздець Коломийського району. Проте, дана обставина не була доведена належними, допустимими та достовірними доказами. У скарзі апелянт зазначив, що судом необґрунтовано взято до уваги відзив представника відповідачів на позовну заяву, який було подано з пропущенням процесуального строку, встановленого судом. І в матеріалах справи відстуні заяви про поновлення такого строку. Також вважає, що не відповідає дійсним обставинам справи висновок суду про скликання парафіяльних зборів 15.10.2017 року ініціативною групою релігійної громади Української Православної Церкви, оскільки жодних ініціативних груп релігійною громадою не створювалося. Водночас, в матеріалах справи відсутні докази, які б підтверджували факт скликання таких зборів членами релігійної громади УПЦ.
Відповідачами не подано копій прохання та копій рішення про включення даних осіб до складу Парафіяльних зборів, що суперечить п.п. 3, 4 Розділу VІІІ.Г Статуту про управління Української Православної Церкви, якими релігійна громада керується у своїй діяльності. У матеріалах справи відсутні будь-які докази на підтвердження факту повідомлення позивача та інших членів релігійної громади про дату, час та місце проведення загальних зборів, що були проведені 15.10.2017 року. Такі повідомлення також не оголошувались через засоби масової інформації. Жодних вимог чи пропозицій з приводу проведення загальних зборів віруючих релігійної громади у будинку культури с. Старий Гвіздець до позивача, як настоятеля релігійної громади не надходило. Відсутні такі докази і в матеріалах справи.
Суд першої інстанції безпідставно визнав встановленою обставину про те, що ОСОБА_4 повідомив позивача про дату, час та місце проведення зборів віруючих 15.10.2017 року. За наслідками допиту в судовому засіданні свідків ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 вбачається, що жоден з них не чув особисто та навіть не був присутній, коли ОСОБА_4 повідомляв позивачу про проведення зборів 15.10.2017 року.
Також апелянт зазначив, що протокол №1 сходу парафіян с. Старий Гвіздець від 15.10.2017 року не містить реєстру учасників. Реєстрація учасників сходу того дня не проводилась. А список громадян, які брали участь в опитуванні, яке проводилось 12-14 жовтня 2017 року, жодним чином не підтверджує участь тих самих осіб у сході парафіян, який проводився 15.10.2017 року.
Таким чином, висновки суду першої інстанції щодо участі певних осіб у зборах 15.10.2017 року є безпідставними.
Відповідачами ОСОБА_2 та ОСОБА_3 13 березня 2020 року подано відзив на апеляційну скаргу, в обґрунтування якого зазначено наступне. Доказів про загальну кількість парафіян релігійної громади станом на день проведення зборів позивачем суду не надано. Із оскаржуваного протоколу вбачається, що на зборах 15.10.2017 року були присутніми 136 парафіян. Водночас з наданих позивачем протоколів зборів видно, що на зборах 16.10.2017 року були присутні 88 парафіян, що є менше від загальної кількості колишньої релігійної громади УПЦ с. Старий Гвіздець Коломийського району. Однак, ні в статуті церкви, ні в статуті громади не зазначено умови (підстави) правомочності парафіяльнихз борів, не визначено необхідну кількість присутніх на зборах від загальної кількості членів парафії. Також суд дійшов правильного висновку щодо необґрунтованості посилання позивача на те, що оскаржуваний протокол не містить обов`язкового підпису позивача, як настоятеля, у зв`язку з чим є недійсним. Саме в межах церковних правил, які викладені в статуті релігійної громади, в статуті УПЦ діяли парафіяни, які вправі згідно п.12 свого статуту зібрати парафіяльні збори. Вважають, що судом вірно зазначено про недостатність аргументованих та доведених належними і допустимими доказами порушення прав настоятеля ОСОБА_1 та релігійної громади УПЦ щодо їхнього права на сповідування своєї релігії в результаті реорганізації релігійної громади як юридичної особи в результати зміни конфесійності. З 1991 року по 2017 рік у с. Старий Гвіздець була лише одна релігійна громада УПЦ. З цих підстав просять відмовити в задоволенні апеляційної скарги, а рішення суду залишити без змін.
16 березня 2020 року Івано-Франківською обласною державною адміністрацією подано відзив на апеляційну скаргу, в якому зазначено про необґрунтованість апеляційної скарги. Щодо поданого відповідачами відзиву на позовну заяву після встановленого судом строку, зазначили, що відповідачі скористалися своїм правом на професійну правову допомогу та надали відзив. Крім того, ухвалюючи рішення, суд керується повно і всебічно з`ясованими обставинами справи, підтверджених доказами, що досліджені в судовому засіданні і які відповідають вимогам закону про їх належність та допустимість. Щодо відсутності ініціативної групи для скликання парафіяльних зборів, то дане питання було підтверджено свідками та з`ясовано під час судового розгляду. Додатково зазначають, що чиним на момент прийняття рішення про проведення парафіяльних зборів статутом релігійної громади УПЦ с. Старий Гвіздець не передбачено письмових заяв чи прохань для прийняття в члени парафіяльних зборів, а саме членство не є фіксованим. В свою чергу, позивачем не надано жодних доказів про те, що відповідачі є так званими «новими членами» парафіяльних зборів, для яких потрібно було б окреме рішення. Поряд з тим, релігійні громади вправі самостійно вирішувати питання щодо прийняття нових членів, визначати критерії членства та процедуру обрання органів управління. Щодо тверджень апелянта про відсутність факту проведення зборів віруючих громадян 15.10.2017 року, то чинне законодавства України, як і чинний на момент прийняття рішення статут релігійної громади УПЦ с. Старий Гвіздець Коломийського району, зареєстрований Івано-Франківським облвиконкомом 15.10.1991 року за №185, не визначає порядок повідомлення про зібрання загальних зборів. Рішення про скликання загальних зборів може прийматись ініціативною групою членів релігійної громади. Просять відмовити у задоволенні апеляційної скарги, а рішення суду залишити без змін.
У судовому засіданні  представник ОСОБА_1  -  ОСОБА_9  підтримав доводи апеляційної скарги  , просить скаргу задовольнити.
Представники Релігійної громади церкви "Успіння Пресвятої Богородиці"  Української Православної Церкви Київського патріархату села   Старий Гвіздець Коломийського району Івано-Франківської області   та  Івано-Франківської обласної державної адміністрації заперечили доводи  апеляційної скарги. Вважають  рішення  суду  законним  та обгрунтованим.
Заслухавши доповідь судді, пояснення  осіб, які  беруть  участь у  справі, дослідивши матеріали справи та перевіривши відповідно до ст. 367 ЦПК України наведені у скаргах доводи, колегія суддів дійшла висновку про відмову у задоволенні  апеляційної скарги з таких підстав.
Відповідно до частини четвертої статті 32 Конституції України кожному гарантується судовий захист права спростовувати недостовірну інформацію про себе і право вимагати будь-якої інформації, а також право вимагати відшкодування матеріального і морального збитку, заподіяного використовуванням і розповсюдженням такої недостовірної інформації.
Стаття 34 Конституції України гарантує кожному право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань. Вказана конституційна норма кореспондує статті 10 Конвенції, згідно з якою кожна людина має право на свободу вираження своїх поглядів, одержувати та поширювати інформацію та ідеї без втручання держави і незалежно від кордонів.
Згідно із частиною першою статті 68 Конституції України кожен зобов`язаний неухильно додержуватися Конституції України та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей.
Відмовляючи у задоволенні позову суд першої інстанції  виходив з того, що  релігійна організація не обмежена на власний розсуд визначати, у який спосіб вона вирішуватиме питання прийняття нових членів, визначення критеріїв членства та процедуру обрання органів управління, у статуті релігійної громади не визначено поняття членства. Право визначення кола відповідачів у конкретній справі належить виключно позивачу. Ні в статуті церкви, ні в статуті громади не зазначено умови (підстави) правомочності парафіяльних зборів, не визначено необхідну кількість присутніх на зборах від загальної кількості членів парафії. Парафіяльні збори 15.10.2017 року скликані та проведені членами релігійної громади відповідно до вимог статуту, проголосовані одностайно, більшістю голосів, тобто парафіяни діяли в межах церковних правил, які викладені в статуті релігійної громади.
Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції з огляду на таке.
Судом встановлено, що релігійна громада Івано-Франківської Єпархії Української Православної Церкви с. Старий Гвіздець Коломийського району була зареєстрована відповідно до рішення виконавчого комітету Івано-Франківської обласної ради народних депутатів від 15 жовтня 1991 року № 186. Державну реєстрацію юридичної особи № 1 110 176 0000001021 здійснено 31 січня 2013 року.
З 15 жовтня 1991 року по 23 січня 2018 року громада діяла на підставі Статуту релігійної громади Української Православної Церкви с. Старий Гвіздець Коломийського району, ухваленого парафіяльними зборами та зареєстрованого відповідно до вищевказаного рішення виконавчого комітету Івано-Франківської обласної ради народних депутатів. Керівником Релігійної громади та підписантом з моменту її створення є ОСОБА_1 , про що відповідну інформацію внесено до ЄДРПОУ. Наведене підтверджується довідкою Івано-Франківської Єпархії Української Православної Церкви № 16/18 від 12 лютого 2018 року.
Відповідно до п.1 Статуту громади, парафія є релігійне об`єднання, первинний структурний підрозділ Української Православної Церкви, який безпосередньо входить до складу Івано-Франківської єпархії. Парафія об`єднує громадян православного віросповідання для сумісного здійснення права на свободу, сповідання та поширення православної віри, а також для піклування про релігійно-моральне виховання (п.3 Статуту). Вищевказаним статутом визначені структура і управління парафією, парафіяльні заклади, джерела створення коштів та майнові відносини на парафії. Адресою парафії вказане село Старий Гвіздець Коломийського району Івано-Франківської області.
Із дослідженого вбачається, що 15 жовтня 2017 року ініціативна група релігійної громади Української Православної Церкви села Старий Гвіздець скликала парафіяльні збори, які відбулись того ж дня в приміщенні будинку культури села. 
З протоколу № 1 сходу парафіян с. Старий Гвіздець від 15 жовтня 2017 року, витягу з протоколу загальних парафіяльних зборів релігійної громади УПЦ «Успіння Пресвятої Богородиці» с. Старий Гвіздець Коломийського району Івано-Франківської області видно, що на зборах були присутні 136 осіб та згідно порядку денного, в нього були включені такі питання:
1) про обрання голови та секретаря зборів та лічильної комісії; 
2) перехід релігійної громади з під юрисдикції єпископа Івано-Франківського і Коломийського Тихона, керуючого Івано-Франківської єпархії УПЦ під юрисдикцію єпископа Коломийського і Косівського Юліана, керуючого Коломийської єпархії УПЦ КП; 
3) про внесення змін та доповнень до Статуту громади; 
4) про прийняття нової редакції Статуту громади та подання його на реєстрацію до органів виконавчої влади.
Згідно даного протоколу, на зборах було заслухано виступаючих по кожному з питань порядку денного та проводилося голосування по всіх питаннях порядку денного.
Наведене підтверджується Списком громадян, які брали участь в опитуванні, що проводилося 12-14 жовтня 2017 року щодо зміни підлеглості у канонічних та організаційних питаннях, в якому відображені прізвища, імена та по батькові громадян та їх місце проживання, а також містяться дві колонки « ІНФОРМАЦІЯ_1 » та «Московський патріархат» з особистими підписами учасників.
24 жовтня 2017 року до Івано-Франківської облдержадміністрації надійшла заява, протокол № 1 сходу парафіян с. Старий Гвіздець, витяг з протоколу загальних парафіяльних зборів релігійної громади УПЦ «Успіння Пресвятої Богородиці» с. Старий Гвіздець Коломийського району Івано-Франківської області та Статут релігійної громади у новій редакції.
 Розпорядженням Івано-Франківської обласної державної адміністрації від 27 грудня 2017 року № 832 зареєстровано у новій редакції Статут релігійної громади «Успіння Пресвятої Богородиці» Української Православної Церкви села Старий Гвіздець Коломийського району щодо зміни ієрархічного підпорядкування з УПЦ в УПЦ КП та деяких положень Статуту, виклавши назву Статуту в такій редакції : «Статут релігійної громади церкви «Успіння Пресвятої Богородиці» Української Православної Церкви Київського патріархату села Старий Гвіздець Коломийського району».
Допитані в судовому засіданні в якості свідків ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 та ОСОБА_13 суду пояснили, що проведення загальних зборів віруючих релігійної громади 15 жовтня 2017 року відбулося у зв`язку з бажанням членів релігійної громади змінити підлеглість у канонічних і організаційних питаннях, релігійна громада прийняла рішення про зміну підлеглості та перехід до УПЦ Київського Патріархату. Проведенню вищевказаних зборів передував збір підписів серед жителів села, який був здійснений ініціативною групою шляхом подвірного обходу, де односельцям роз"яснювалося за що збирають підписи, тобто за українську православну церкву Київського патріархату чи православну церкву Московського патріархату. За збереження останньої у селі виступило п"ять родин. Запланувавши збори розмістили оголошення про це у кількох місцях в селі. Також звернулися до виконавчого комітету Старогвіздецької сільської ради з метою забезпечення законності та правопорядку під час проведення цих зборів. Вказали, що не мали будь-яких перешкод для проведення зборів. Про час і місце проведення даних парафіяльних зборів і для прийняття участі у них, одразу по закінченні богослужіння 15 жовтня 2017 року, яке проводилося біля церкви, так як вона на той час була закритою, їхній парафіянин ОСОБА_14 , повідомляв і настоятеля ОСОБА_15 , проте той не прибув, вказавши, що "у це болото не перейде".
У відповідності до вимог ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, які мають значення для вирішення справи .
Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (ч.2 ст.77 ЦПК України).
Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмету доказування (ч.1 ст.80 ЦПК України).
Частиною 1 ст.81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Відповідно до ч. 5, 6 ст. 81 ЦПК України, докази подаються сторонами та іншими учасниками справи; доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Згідно ч. 1, 2 ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів; жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
Відповідно до статті 35 Конституції України, кожен має право на свободу світогляду і віросповідання. Це право включає свободу сповідувати будь-яку релігію або не сповідувати ніякої, безперешкодно відправляти одноособово чи колективно релігійні культи і ритуальні обряди, вести релігійну діяльність. Здійснення цього права може бути обмежене законом лише в інтересах охорони громадського порядку, здоров`я і моральності населення або захисту прав і свобод інших людей.
Згідно ч.1 Закону України «Про свободу совісті та релігійні організації» (в редакції, що діяла на момент проведення загальних зборів віруючих)  в Україні усі правовідносини, пов`язані із свободою совісті і діяльністю релігійних організацій, регулюються законодавством України. Законодавство України про свободу совісті та релігійні організації складається з цього Закону та інших законодавчих актів України, виданих відповідно до нього.
Як визначено у статті 3 цього Закону, кожному громадянину в Україні гарантується право на свободу совісті. Це право включає свободу мати, приймати і змінювати релігію або переконання за своїм вибором і свободу одноособово чи разом з іншими сповідувати будь-яку релігію або не сповідувати ніякої, відправляти релігійні культи, відкрито виражати і вільно поширювати свої релігійні або атеїстичні переконання. Ніхто не може встановлювати обов`язкових переконань і світогляду. Не допускається будь-яке примушування при визначенні громадянином свого ставлення до релігії, до сповідання або відмови від сповідання релігії, до участі або неучасті в богослужіннях, релігійних обрядах і церемоніях, навчання релігії.
 Громадяни України є рівними перед законом і мають рівні права в усіх галузях економічного, політичного, соціального і культурного життя незалежно від їх ставлення до релігії. В офіційних документах ставлення громадянина до релігії не вказується.(абзац перший статті 4 цього Закону). Держава не втручається у здійснювану в межах закону діяльність релігійних організацій, не фінансує діяльність будь-яких організацій, створених за ознакою ставлення до релігії. Усі релігії, віросповідання та релігійні організації є рівними перед законом. Встановлення будь-яких переваг або обмежень однієї релігії, віросповідання чи релігійної організації щодо інших не допускається (абзаци 4 та 5 статті 5 Закону України «Про свободу совісті та релігійні організації» (із змінами).
Положеннями ст. 7 Закону України «Про свободу совісті та релігійні організації», релігійні організації в Україні утворюються з метою задоволення релігійних потреб громадян сповідувати і поширювати віру і діють відповідно до своєї ієрархічної та інституційної структури, обирають, призначають і замінюють персонал згідно із своїми статутами (положеннями).
Релігійними організаціями в Україні є релігійні громади, управління і центри, монастирі, релігійні братства, місіонерські товариства (місії), духовні навчальні заклади, а також об`єднання, що складаються з вищезазначених релігійних організацій. Релігійні об`єднання представляються своїми центрами (управліннями).
Згідно ст. 8 даного Закону Релігійна громада є місцевою релігійною організацією віруючих громадян одного й того ж культу, віросповідання, напряму, течії або толку, які добровільно об`єдналися з метою спільного задоволення релігійних потреб. Держава визнає право релігійної громади на її підлеглість у канонічних і організаційних питаннях будь-яким діючим в Україні та за її межами релігійним центрам (управлінням) і вільну зміну цієї підлеглості. Повідомлення державних органів про утворення релігійної громади не є обов`язковим.
Системний аналіз положень статті 8 Закону України «Про свободу совісті та релігійні організації» (яка викладена в редакції , що діяла на час проведення зборів), враховуючи також норми ст.35 Конституції України, вказує на те, що законодавцем надано право будь-якій релігійній громаді змінити її підлеглість у канонічних та організаційних питаннях .
Положення статті 14 даного Закону визначають порядок та процедуру реєстрації статутів (положень) релігійних організацій.
Відповідно до ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», при розгляді справ українські суди повинні застосовувати Конвенцію та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Також, у п.12 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 року №14 «Про судове рішення у цивільній справі» зазначено, що «в мотивувальній частині кожного рішення у разі необхідності мають бути посилання на Конвенцію та рішення Європейського суду, які згідно з Законом України №3477 «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» є джерелом права і підлягають застосуванню в такій справі».
Рішення Європейського суду є офіційною формою роз`яснення основних (невідчужуваних) прав кожної людини, закріплених і гарантованих Конвенцією, яка є частиною національного законодавства, та у зв`язку з цим - джерелом законодавчого правового регулювання і правозастосування в Україні.
Положеннями статті 9 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод визначено, що кожен має право на свободу думки, совісті та релігії; це право включає свободу змінювати свою релігію або переконання, а також свободу сповідувати свою релігію або переконання під час богослужіння, навчання, виконання та дотримання релігійної практики і ритуальних обрядів як одноособово, так і спільно з іншими, як прилюдно, так і приватно. Свобода сповідувати свою релігію або переконання підлягає лише таким обмеженням, що встановлені законом і є необхідними в демократичному суспільстві в інтересах громадської безпеки, для охорони публічного порядку, здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.
Також, положення статті 11 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод закріплюють право кожного на свободу об`єднань з іншими особами, включаючи право створювати профспілки та вступати до них для захисту своїх інтересів. Здійснення цих прав не підлягає жодним обмеженням, за винятком тих, що встановлені законом і є необхідним в демократичному суспільстві в інтересах національної або громадської безпеки, для запобігання заворушенням чи злочинам, для охорони здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.
Із пункту 117 рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Свято-Михайлівська Парафія проти України» від 14 червня 2007 року (заява №77703/01), стаття 9 Конвенції має розглядатися не тільки у світлі статті 11, а також у світлі статті 6 цієї Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
У пункті 112 цього рішення зазначено, що свобода віросповідання - це, перш за все, особиста справа кожного, вона також означає, серед іншого, свободу "сповідувати релігію" самому або в об`єднанні з іншими, публічно та в колі тих, хто поділяє цю віру.
Оскільки релігійні громади традиційно існують у вигляді організованих структур, стаття 9 має тлумачитися в світлі статті 11 Конвенції, яка захищає об`єднання від невиправданого втручання з боку держави.
Європейський суд з прав людини у Рішенні по справі «Корецький та інші проти України» зазначає, що ст.11 Конвенції також містить вимогу щодо якості закону, який в національному законодавстві регулює право на об`єднання. Визнаючи виключне право держави самостійно регулювати діяльність неурядових організацій на її території, суд зазначив, що таке втручання у право на свободу об`єднання повинно переслідувати легітимну мету та бути "необхідним у демократичному суспільстві", а спеціальний закон повинен бути доступним для конкретної особи та достатньо чітко визначати межі втручання держави у право на свободу об`єднань. Також, у справі «Корецький та інші проти України» Європейський Суд з прав людини визначив, що право на об`єднання - це невід`ємна частина права, гарантованого статтею 11 Конвенції; можливість заснувати юридичну особу з метою діяти колективно в сфері спільних інтересів є одним з найважливіших аспектів права на свободу об`єднання, за відсутності якого вказане право було б позбавлене будь-якого сенсу; спосіб, в який національним законодавством закріплено цю свободу та її практичне застосування органами державної влади є проявом стану демократії в певній країні.
Разом з цим, суд також враховує і те, що у Фундаментальних принципах щодо статусу неурядових організацій в Європі від 5 липня 2002 року (пункти 2, 15) та у Рекомендаціях Комітету Міністрів Ради Європи державам-членам стосовно правового статусу неурядових організацій у Європі СМ/REC (2007) 14 від 10 жовтня 2007 року (пункти 2, 16) передбачено право будь-якої особи бути, зокрема, членом неурядової організації (громадської організації).
Також, у п.113 вищевказаного рішення ЄСПЛ зазначено, що право віруючих на свободу віросповідання, яке включає право кожного сповідувати релігію разом з іншими, передбачає очікування, що віруючі матимуть змогу вільно об`єднуватися без жодного свавільного втручання з боку держави. Будь-які повноваження держави оцінювати легітимність релігійних поглядів є несумісними з її обов`язком, визначеним у практиці Суду, бути нейтральною та безсторонньою. В пункті 146 цього рішення зазначається, що стаття 8 Закону жодним чином не обмежила чи перешкодила релігійній організації на власний розсуд визначати, в який спосіб вона вирішуватиме, чи приймати нових членів, визначатиме критерії членства та процедуру обрання органів управління. З точки зору статті 9 Конвенції, взятої разом зі статтею 11 Конвенції, це були рішення, які лежать в площині приватного права та які не мають бути об`єктом втручання з боку органів державної влади, якщо вони не порушують прав інших осіб,чи підпадають під обмеження, встановлені пунктами 2 статей 9 та 11 Конвенції. Іншими словами, держава не може зобов`язати легально існуюче приватно-правове об`єднання прийняти нових та виключити обраних членів. Втручання такого роду суперечитиме свободі релігійних об`єднань вільно регулювати свою поведінку та вільно вести свої справи.
Крім того, в пункті 150 рішення, ЄСПЛ нагадав, що релігійні об`єднання вправі визначати на власний розсуд спосіб, в який вони прийматимуть нових та виключатимуть існуючих членів. Внутрішня структура релігійної організації та норми, що регулюють членство в ній, мають розглядатися як спосіб, в який такі організації виражають їх погляди та дотримуються своїх релігійних традицій. Суд вказує, що право на свободу віросповідання виключає будь-які повноваження держави оцінювати легітимність способу вираження релігійних поглядів.
Рішенням Конституційного Суду України від 13 грудня 2001 року № 18-рп/2001 визначено, що обов`язковим правової держави є, зокрема, невтручання як у реалізацію громадянами права на свободу об`єднання, так і в діяльність самого об`єднання, за винятком обмежень, встановлених законом і в інтересах національної безпеки та громадського порядку, охорони здоров`я населення або захисту прав і свобод інших людей відповідно до ч.1 ст. 36 Конституції України.
Згідно постанови Верховного Суду від 16 травня 2018 року, відповідач - це особа, яка, на думку позивача, або відповідного правоуповноваженого суб`єкта, порушила, не визнала чи оспорила суб`єктивні права, свободи чи інтереси позивача. Відповідач притягається до справи у зв`язку з позовною вимогою, яка пред`являється до нього. Тобто, право визначення кола відповідачів у конкретній справі належить виключно позивачу, який звертається з відповідними позовними вимогами до суду.
Пунктом 11 Розділу VІІІ.Г Статуту визначено, що рішення парафіяльних зборів ухвалюються простою більшістю голосів.
Доказів про загальну кількість парафіян релігійної громади станом на день проведення зборів позивачем суду не надано.
Із оскаржуваного протоколу вбачається, що на зборах 15 жовтня 2017 року були присутніми 136 парафіян. Водночас, з наданих позивачем суду протоколів зборів видно, що на зборах 16 жовтня 2017 року були присутні 88 парафіян, що є менше від загальної кількості колишньої релігійної громади УПЦ с. Старий Гвіздець, Коломийського району.
Із зазначеного вбачається, що ні в статуті церкви, ні в статуті громади не зазначено умови (підстави) правомочності парафіяльних зборів, не визначено необхідну кількість присутніх на зборах від загальної кількості членів парафії.
Щодо застосування обраного позивачем способу захисту. Пунктом 150 Рішення ЕСПЛ від 14.06.2007 року в справі "Свято-Михайлівська Парафія проти України", суд нагадує, що релігійні об`єднання вправі визначати на власний розсуд спосіб, в який вони прийматимуть нових та виключатимуть існуючих членів. Внутрішня структура релігійної організації та норми, що регулюють членство в ній, мають розглядатися як спосіб, в який такі організації виражають їх погляди та дотримуються своїх релігійних традицій. Суд вказує, що право на свободу віросповідання виключає будь-які повноваження держави оцінювати легітимність способу вираження релігійних поглядів (див. Hasan and Chaush, cited above, § 78; and Manoussakis and Others v. Greece, judgment of 26 September 1996, Reports 1996-IV, § 47).р.
Парафіяльні збори 15.10.2017 року скликані та проведені членами релігійної громади відповідно до п. 12 Статуту громади; проголосовані відповідно до пункту 11 РозділуVІІІ Г Статуту УПЦ одностайно, більшістю -136 парафіян.
Саме в межах церковних правил, які викладені в статуті релігійної громади, в Статуті УПЦ, нормах закону Про свободу совісті та релігійні об`єднання діяли парафіяни, які вправі згідно п. 12 свого Статуту зібрати парафіяльні збори.
Європейський суд з прав людини зазначає, що вирішення проблеми тлумачення національного законодавства, частиною якого є міжнародні договори, які ратифіковані державою, є функцією національних органів, а саме апеляційного суду і суду першої інстанції. Так само національні суди мають вибирати способи такого тлумачення, які зазвичай можуть включати акти законодавства, відповідну практику, наукові дослідження тощо (VOLOVIK v.UKRAINE, №15123, &aух;45,ЄСПЛ,06/12/2007).
Згідно до частини 3 статті 35 Конституції України церква і релігійні організації в Україні відокремлені від держави, а школа - від церкви. Жодна релігія не може бути визнана державою як обов`язкова.
Діяльність релігійних організацій визначається церковними правилами (канонами), які для християн православного обряду викладені в Статуті, який приймається Собором тієї чи іншої конфесії, для християн західного обряду- Кодексом канонічного права.
Релігійна громада (парафія) це добровільне об`єднання громадян одного ж і того ж віросповідування для спільного задоволення релігійних потреб на умовах дотримання канонів церкви відповідної конфесії.
Релігійна громада може мати статус юридичної особи, після відповідної реєстрації свого статуту в органах державної влади.
Європейським судом по справі «Свято-Михайлівська Парафія проти України» досліджувалися питання щодо наявності втручання у право на свободу віросповідання скаржника, відповідності цього втручання закону, а також те, чи переслідувало втручання легітимну мету та чи було необхідним у демократичному суспільстві.
У зазначеному рішенні встановлено, що за результатами розгляду спору в межах національної судової процедури було порушено статтю 9 Конвенції  витлумачену у світлі пункту 1 статті 6 та статті 11 Конвенції.
Водночас право на свободу віросповідання не було виправданим і брак гарантій проти свавільних рішень органів реєстрації не був виправлений національними судами, оскільки відсутність узгодженості та передбачуваності законодавства не дозволяла їм дійти інших висновків у справі.
Надаючи тлумачення статей 9 та 11 Конвенції в контексті обмеження передбачених ними прав, Європейський суд визнав, що в демократичному суспільстві дійсно може виникнути необхідність обмежити свободу віросповідання задля узгодження інтересів різних релігійних груп.
Зі змісту пункту 2 статті 9 Конвенції випливає, що свобода сповідувати свою релігію або переконання підлягає лише обмеженням, встановленим законом, і є необхідними в демократичному суспільстві в інтересах громадської безпеки, для охорони публічного порядку, здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.
У своєму рішенні по справі «Коккінакіс проти Греції» Європейський суд зазначив, що як визначено у статті 9 Конвенції, свобода думки, совісті та релігії виступає однією з підвалин «демократичного суспільства» у значенні, що вживається у пункті 31 Конвенції. Основоположний характер прав, гарантованих його пунктом 1 статті 9 Конвенції, знаходить своє відображення, зокрема, у формулюванні параграфа, що передбачає обмеження на них. На відміну від других параграфів статей 8, 10 і 11 Конвенції, які охоплюють права, що перераховуються в перших параграфах цих статей, у другому параграфі статті 9 Конвенції згадується лише про «свободу сповідувати релігію чи переконання» (пункт 33).
Перелік таких обмежень, за вказівкою Європейського суду у справі «Свято-Михайлівська Парафія проти України», є вичерпним, вони мають чітко тлумачитись в межах обмеженої самостійної оцінки, наданої державі, і лише переконливі та нездоланні причини можуть виправдовувати запровадження таких обмежень. При цьому держава має незначні межі для власної самостійної оцінки в цих питаннях.
Таким чином, при вирішенні спору слід дослідити, чи було втручання у право на свободу віросповідання необхідним у демократичному суспільстві, тобто здійсненим в інтересах громадської безпеки, для охорони публічного порядку, здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.
Отже, здійснюючи правову оцінку обставин справи, суди повинні були спиратися на положення статті 9 Конвенції, а також на прецедентне право Європейського суду, що є джерелом тлумачення вказаної статті, надаючи її приписам більш конкретного характеру.
З 1991 року по 2017 рік в селі Старий Гвіздець була лише одна релігійна громада УПЦ, також не доведеним є твердження позивача про наявність ще однієї діючої релігійної громади на території села Старий Гвіздець. З пояснень представників сторін в суді вбачається, що, ні миряни релігійної громади УПЦ, ні позивач, як настоятель цієї громади, не звертались до релігійної громади УПЦ КП про можливість почергового відправлення церковних ритуалів та обрядів в приміщенні церкви. З долучених до справи протоколів вбачається, що за зміну конфесійності релігійної громади, внесення змін до Статуту, проголосувало одностайно 136 парафіяни; за підтвердження приналежності до УПЦ, згідно долученого протоколу зборів, а отже в задоволенні позову слід відмовити.
Суд відхиляє доводи апеляційної скарги, оскільки такі доводи апеляційної не спростовують висновків суду першої інстанції, а тому до задоволення не підлягають.
Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення у справі "Проніна проти України", N 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). 
Відповідно до пункту 1 частини першої статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.
За змістом статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. 
Оскаржуване рішення відповідає вимогам закону, ґрунтується на засадах верховенства права, принципах справедливості, добросовісності та розумності, підстави для його скасування відсутні.
Частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України передбачено, що якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Оскільки апеляційний суд не змінює судове рішення та не ухвалює нове, то в такому разі розподіл судових витрат не проводиться. 
Керуючись ст.ст. 374, 375, 382-384, 389-391 ЦПК України, апеляційний суд 

ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 залишити без задоволення. Рішення Коломийського міськрайонного суду від 20 грудня 2019 рокузалишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту судового рішення.
Повний текст складено 14 серпня 2020 року.

Судді:                                                        В.Д.Фединяк 
                                                               О.В.Пнівчук
                                                               В.А.Девляшевський