Справа № 349/1795/19 
Провадження № 22-ц/4808/797/20 
Головуючий у 1 інстанції Лошак О. О. 
Суддя-доповідач Девляшевський 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
02 липня 2020 року                 м. Івано-Франківськ
Івано-Франківський апеляційний суд в складі:
                               судді-доповідача        Девляшевського В.А.,
                               суддів:                Бойчука І.В., Фединяка В.Д.,
                               секретаря                Петріва Д.Б.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 про захист честі, гідності, ділової репутації, спростування недостовірної інформації та відшкодування моральної шкоди, за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на додаткове рішення Рогатинського районного суду, ухвалене головуючою суддею Лошак О.О. 13 березня 2020 року,
в с т а н о в и в:
Рішенням Рогатинського районного суду від 02 березня 2020 року в задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 про захист честі, гідності, ділової репутації, спростування недостовірної інформації та відшкодування моральної шкоди відмовлено.
Додатковим рішенням Рогатинського районного суду від 13 березня 2020 року постановлено стягнути з Державного бюджету України в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України, на користь ОСОБА_2 понесені ним витрати на правову допомогу в сумі 3 000 грн. Цим же рішенням постановлено стягнути з Державного бюджету України в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України, на користь ОСОБА_5 , сплачені ним витрати на правову допомогу в сумі 2000 грн.
Не погоджуючись із даним рішенням суду, позивач ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, у якій посилається на порушення судом норм матеріального та процесуального права. Зокрема, вказує ОСОБА_1 , у суду першої інстанції були відсутні підстави для ухвалення додаткового рішення з приводу розподілу судових витрат, а саме витрат на правничу допомогу, оскільки рішенням Рогатинського районного суду від 02 березня 2020 року питання розподілу судових витрат між сторонами було вирішено в повному обсязі. Крім того, позивач звертає увагу апеляційного суду на те, що представник відповідачів – адвокат Окуневич М.В. не надав суду жодного належного правового обґрунтування та детального опису робіт виконаних на представництво інтересів довірителів. При цьому, зазначає апелянт, долучені квитанції до прибуткового касового ордеру від 27.11.2020 року та акти виконаних робіт не відображають детального опису та обґрунтування щодо вимог співмірності витрат на правничу допомогу довірителів адвоката Окуневича М.В. Позивач ОСОБА_1 зауважує, що представником відповідача не було подано попереднього (орієнтовного) розрахунку суми судових витрат, які відповідач поніс і які очікує понести в зв`язку із розглядом справи. На думку позивача, поза увагою суду першої інстанції залишилось й те, що вказаний адвокатом Окуневичем М.В. в акті виконаних робіт вид роботи – збирання доказів в судовому засіданні заперечив сам представник відповідачів. Також представником відповідачів не надано детального опису та обґрунтування співмірності розміру витрат на оплату послуг адвоката з ціною позову та значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. Не звернув уваги суд першої інстанції й на те, що в порушення п. 4.2 договорів про надання правової допомоги№70/19 від 29 листопада 2019 року та №67/19 від 29 листопада 2019 року, адвокат не може брати з довірителів кошти за іншу роботу, виконану ним після підписання актів, оскільки в договорі вказано, що додаткові кошти за проведену роботу (надані послуги) оплачуються адвокату після підписання акту виконаних робіт. А самі акти долучені перед дослідженням письмових доказів, на думку ОСОБА_1 , не відображають жодної вигаданої правової допомоги його довірителям. Посилаючись на незаконність та необґрунтованість додаткового рішення, просить його скасувати, а судові витрати покласти на відповідачів.
У надісланому на адресу суду відзиві представник відповідачів ОСОБА_5 та ОСОБА_2 – адвокат Окуневич М.В. доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 заперечує, оскільки при вирішенні даної справи по суті судом не було вирішено питання стосовно понесених його довірителями витрат на професійну правничу допомогу. Додатково представник відповідачів вказує на те, що у першому засіданні суду були надані квитанції до прибуткового касового ордеру №093403 від 27 листопада 2019 року та №093404 від 28 листопада 2019 року про оплату гонорару на суми 500 грн та 2 000 грн відповідно, а в подальшому, суду надано акти виконаних робіт, відповідно до яких ОСОБА_5 та ОСОБА_2 додатково оплатили адвокату кошти за виконану роботу та претензій не висловили. Крім того, адвокат Окуневич М.В. зауважує, що витрати на професійну правничу допомогу на стягнуту додатковим рішенням суму є співмірними із складністю даної справи, наданим адвокатом обсягом послуг у суді 20 січня, 13 лютого та 02 березня 2020 року, а тому враховуючи тривалий час участі в судовому процесі орієнтовно по 2 години, відповідають критерію реальності таких витрат, розумності їх розміру. Вважаючи додаткове рішення законним та обгрунтованим, представник відповідачів ОСОБА_5 та ОСОБА_2 – адвокат Окуневич М.В. просить апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а додаткове рішення без змін.
Вислухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи, апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з таких підстав.
Задовольняючи заяву представника відповідачів ОСОБА_5 та ОСОБА_2 – адвоката Окуневич М.В. про ухвалення додаткового рішення та стягуючи на користь ОСОБА_2 та ОСОБА_5 витрати на професійну правничу допомогу, суд першої інстанції на підставі ордерів серії ІФ №093404, ІФ 093403, квитанцій до прибуткових ордерів від 28 листопада 2019 року № 093404 і 093403, актів виконаних робіт №67-а/20, №70-а/20 від 02 березня 2020 року, прийшов до висновку, що з врахуванням складності справи, виконаних робіт, принципу співмірності та розумності судових витрат, надані докази з детальним описом наданих послуг (ознайомлення з позовною заявою та доданими до неї письмовими доказами, участь у трьох судових засіданнях) є безумовною підставою для відшкодування відповідачам з Державного бюджету України витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 3 000 грн та 2 000 грн. З цими висновками суду першої інстанції апеляційний суд погоджується з огляду на таке. 
Згідно п. 3 ч. 1 ст. 270 ЦПК України суд, що ухвалив рішення, може за заявою учасників справи чи з власної ініціативи ухвалити додаткове рішення, якщо судом не вирішено питання про судові витрати.
Рішенням Рогатинського районного суду від 02 березня 2020 року в задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 про захист честі, гідності, ділової репутації, спростування недостовірної інформації та відшкодування моральної шкоди відмовлено. 
Із змісту даного рішення вбачається, що під час вирішення спору по суті судом першої інстанції з врахуванням майнового стану позивача ОСОБА_1 , який протягом тривалого часу не працює, не має доходу, останнього було звільнено від оплати судового збору та витрат на професійну правничу допомогу, понесених відповідачами ОСОБА_2 та ОСОБА_5 . Разом з тим, питання розподілу судових витрат згідно вимог ч.7 ст. 141 ЦПК України, при ухваленні рішення суду від 02 березня 2020 року судом першої інстанції вирішено не було.
Апеляційний суд зауважує, що даний розподіл судових витрат, а саме витрат на професійну правничу допомогу було вирішено судом першої інстанції при ухваленні додаткового рішення 13 березня 2020 року за заявою представника відповідачів ОСОБА_2 та ОСОБА_5 – адвоката Окуневича М.В.
З огляду на вищезазначене, колегія суддів відхиляє доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 про те, що питання розподілу судових витрат між сторонами було вирішено в повному обсязі в рішенні Рогатинського районного суду від 02 березня 2020 року.
За змістом ч.7 ст. 141 ЦПК України у разі залишення позову без задоволення, закриття провадження у справі або залишення без розгляду позову позивача, звільненого від сплати судових витрат, судові витрати, понесені відповідачем, компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.
Статтею 134 ЦПК України встановлено, що разом з першою заявою по суті спору кожна сторона подає до суду попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які вона понесла і які очікує понести в зв`язку із розглядом справи. У разі неподання стороною попереднього розрахунку суми судових витрат суд може відмовити їй у відшкодуванні відповідних судових витрат, за винятком суми сплаченого нею судового збору.
На підтвердження понесених витрат на професійну правничу допомогу та їх відшкодування за рахунок опонента у судовому процесі, сторонам необхідно надати суду такі докази: 1) договір про надання правничої допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.); 2) документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правничої допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження та ін.); 3) докази щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт (акти наданих послуг, акти виконаних робіт та ін.).
Згідно із статтею 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
Відповідно до ч.8 ст. 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.
Підсумовуючи, можна зробити висновок, що ЦПК України передбачено такі критерії визначення та розподілу судових витрат: 1) їх дійсність; 2) необхідність; 3) розумність їх розміру, з урахуванням складності справи та фінансового стану учасників справи.
Апеляційний суд констатує, що долучені до матеріалів справи представником відповідачів ОСОБА_2  та ОСОБА_5  письмові докази, а саме: ордери на надання правничої допомоги серії ІФ №093404 від 28 листопада 2019 року та серії ІФ 093403 від 27 листопада 2019 року, квитанції до прибуткових касових ордерів № 093404 від 28 листопада 2019 року та №093403 від 27 листопада 2019 року, акти виконаних робіт №67-а/20 та №70-а/20 від 02 березня 2020 року (а.с.51-52, 54-55, 84-85) підтверджують понесені ОСОБА_2  та ОСОБА_5   витрати на професійну правничу допомогу. А тому суд першої інстанції з врахуванням складності справи, виконаних адвокатом Окуневичем М.В. робіт, принципу співмірності та розумності судових витрат, доказів з детальним описом наданих послуг (ознайомлення з позовною заявою та доданими до неї письмовими доказами, участь у трьох судових засіданнях) дійшов до вірного висновку про наявність підстав для відшкодування відповідачам ОСОБА_2 та ОСОБА_5 з Державного бюджету України в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України, витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 3 000 грн та 2 000 грн відповідно. 
Колегія суддів також відхиляє посилання апелянта ОСОБА_1 на те, що представником відповідачів – адвокатом Окуневичем М.В. не надано жодного належного правового обґрунтування та детального опису робіт виконаних на представництво інтересів довірителів, оскільки вони суперечать змісту долучених до матеріалів актів виконаних робіт №67-а/20 та 70-а/20 від 92 березня 2020 року. 
Необгрунтованими, на думку колегія суддів, є твердження ОСОБА_1 й про те, що представником відповідача не було подано попереднього (орієнтовного) розрахунку суми судових витрат, які відповідач поніс і які очікує понести в зв`язку із розглядом справи, оскільки матеріалами справи підтверджується той факт, що адвокатом Окуневичем М.В. у першому судовому засіданні були представлені квитанції до прибуткового касового ордеру №093403 від 27 листопада 2019 року та №093404 від 28 листопада 2019 року, а в подальшому, до вирішення спору по суті, суду надано й акти виконаних робіт, що відповідає положенню ст. 134 ЦПК України.
Крім того, апеляційний суд зауважує, що компенсація витрат на професійну правничу допомогу відповідачам ОСОБА_2 та ОСОБА_5 додатковим рішенням жодним чином не порушує права та не впливає на законні інтереси позивача ОСОБА_1 .
Доводи апеляційної скарги є ідентичними доводам позивача у суді першої інстанції, яким місцевий суд надав належну оцінку. Висновки суду є достатньо аргументованими, а тому апеляційний суд вважає, що повторно відповідати на ті самі аргументи заявника необхідності немає. 
При цьому апеляційний суд враховує, що як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення у справі «Руїз Торія проти Іспанії», §§ 29-30). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (§ 2 рішення у справі «Хірвісаарі проти Фінляндії»).
Вищевикладене свідчить про те, що апеляційна скарга є безпідставною, а тому не підлягає задоволенню.
Таким чином, додаткове рішення в даній справі ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи апеляційної скарги зводяться лише до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду першої інстанції.
З огляду на вищенаведене апеляційна скарга відповідно до частини 1 статті 375 ЦПК України підлягає залишенню без задоволення, а оскаржуване додаткове рішення - без змін.
Керуючись ст. ст. 374, 375, 381, 382, 383, 384, 389 ЦПК України, суд
п о с т а н о в и в :
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а додаткове рішення Рогатинського районного суду від 13 березня 2020 року в даній справі – без змін.
Постанова суду набирає законної сили з дня її проголошення, і у випадках, передбачених п.2 частини 3 статті 389 ЦПК України може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом 30 днів з дня складення повного її тексту.
Повний текст постанови складено 02 липня 2020 року.

Суддя-доповідач:                                                         В.А. Девляшевський 
Судді:                                                                        І.В. Бойчук
                                                                               В.Д. Фединяк