Постанова
Іменем України
 
15 вересня 2020 року     
                    
м. Київ
 
провадження №22-ц/824/9592/2020
 
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду  цивільних справ:
 
головуючого судді - Мазурик О.Ф. (суддя-доповідач), 
суддів: Кравець В.А., Махлай Л.Д., 
за участю секретаря Ратушного А.В.,  
 
розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну ОСОБА_1 
 
на рішення Деснянського районного суду м. Києва
 
в складі судді Грегуль О.В. 
 
від 28 травня 2020 року 
 
по справі №754/2511/18 Деснянського районного суду м. Києва
 
за позовом ОСОБА_2 
 
до ОСОБА_1 
 
про стягнення коштів за договором позики
 
та за зустрічним позовом ОСОБА_1 
 
до ОСОБА_2 
 
про визнання договору позики недійсним,
 
                                     В С Т А Н О В И В:
 
В лютому 2018 року ОСОБА_2 звернувся до Деснянського районного суду                  м. Києва з позовом, уточненим в подальшому, в якому посилаючись на те, що                 ОСОБА_1 не виконує взятих на себе зобов`язань за договором позики, просив стягнути з останньої грошові кошти в сумі 780 000,00 грн та інфляційні втрати в сумі 91 260,00 грн. 
 
Заперечуючи проти позовних вимог, ОСОБА_1 звернулася до суду із зустрічним позовом до ОСОБА_2 про визнання недійсним договору позики від 23.05.2017. Як на підставу визнання договору недійсним посилалась на те, що договір укладено під впливом обману та зловживанням її довірою, оскільки ніяких коштів вона не отримувала. Зазначила, що вона не могла гарантувати повернення коштів своєю квартирою, оскільки це є її єдиним житлом.
 
Також, як на підставу визнання договору недійсним посилалася на те, що на момент укладення правочину її волевиявлення не відповідало внутрішній волі, договір не спрямований на настання правових наслідків.
 
Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 28 травня 2020 року первісний позов задоволено у повному обсязі. В задоволенні зустрічного позову відмовлено. Вирішено питання про судові витрати.
 
Не погоджуючись з вказаним рішенням суду, ОСОБА_1 звернулася до суду з апеляційною скаргою, посилаючись на те, що рішення суду є незаконним та необґрунтованим, ухвалене з неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права, без повного з`ясування обставин, що мають значення для справи, що призвело до ухвалення неправомірного рішення.
 
В обґрунтування апеляційної скарги зазначила, що суд першої інстанції не виявив справжню правову природу договору позики, а також не надав оцінку всім наявним доказам. Суд дійшов помилкового висновку, що сам по собі договір позики є реальним, а отже достатньо вказівки на те, що гроші були передані для того, щоб вважати даний договір укладеним і не має сумнівів стосовно того, що позичальнику були передані кошти.
 
Суд не звернув уваги, що в зустрічному позові була заявлена вимога про витребування у ОСОБА_2 примірника договору позики та приєднання до матеріалів справи для подальшої можливої експертизи. 
 
Суд помилково вважав встановленим факт отримання грошей, тоді як примірник договору позики лише один і знаходиться у ОСОБА_2 і в договорі навіть відсутній пункт, що він складений у двох примірниках для кожної із сторін. 
 
Суд не врахував, що в порушення умов договору, позивач письмово не повідомив позичальника за два місяці про повернення позики, що і підтвердив в судовому засіданні.
 
За вказаних обставин просила скасувати рішення Деснянського районного суду                       м. Києва від 28 травня 2020 року та ухвалити нове судове рішення, яким у задоволенні первісного позову відмовити, а зустрічний позов задовольнити.
 
Позивач своїм правом подати відзив на апеляційну скаргу не скористався.
 
Представник відповідача - ОСОБА_3 в судовому засіданні апеляційну скаргу підтримала з підстав, викладених в ній, та просила задовольнити.
 
Позивач в судовому засіданні проти задоволення апеляційної скарги заперечував, просив залишити без задоволення, а рішення суду без змін.
 
Вислухавши доповідь судді-доповідача, пояснення осіб, які з`явилися в судове засідання, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, що заявлялися у суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.
 
Задовольняючи первісний позов, суд першої інстанції виходив з наявності правових підстав для стягнення коштів.
 
Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції та вважає його правильними, з наступних підстав. 
 
З матеріалів справи вбачається, що між сторонами існує спір щодо позикових відносин.
 
Позикові відносини регулюються положеннями глави 71 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України)
 
Поняття договору позики визначено статтею 1046 ЦК України, згідно з якою за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. 
 
За своїми ознаками договір позики є реальним, оплатним або диспозитивно безоплатним, одностороннім, строковим або безстроковим.
 
Договір є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками (стаття 1046 ЦК України).
 
Ця особливість реальних договорів зазначена в частині другій статті 640 ЦК України, за якою якщо відповідно до акту цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії.
 
Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).
 
За змістом статті 205 ЦК України сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. Правочин, для кого законом не встановлена обов`язкова письмова форма, вважається вчиненим, якщо поведінка сторін засвідчує їхню волю до настання відповідних правових наслідків.
 
Згідно із ч. 1 ст. 206 ЦК України усно можуть вчинятись правочини, які повністю виконуються сторонами у момент їх вчинення, за винятком правочинів, які підлягають нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, а також правочинів, для яких недодержання письмової форми має наслідком їх недійсність.
 
За приписами статті 208 ЦК України у письмовій формі належить вчиняти, зокрема, правочини фізичних осіб між собою на суму, що перевищує у двадцять і більше разів розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, крім правочинів, передбачених частиною першої статті 206 цього Кодексу; інші правочини, щодо яких законом встановлена письмова форма.
 
Відповідно до ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподаткованого мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми.
 
На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. 
 
За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми.
 
Письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, а й передачі грошової суми позичальнику.
 
Досліджуючи договори позики чи боргові розписки, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору незалежно від найменування документа, і зважаючи на встановлені результати, робити відповідні правові висновки.
Судом встановлено, що відповідно до оригіналу укладеного між сторонами договору позики грошових коштів від 23 травня 2017 року, який наявний в матеріалах справи, ОСОБА_1 взяла в борг у ОСОБА_2 780 000 грн. Зу мовами договору позики строком повернення позики є вимога позикодавця, який зобов`язаний повідомити про це позичальника за два місяці до моменту повернення позики. Також умовами договору передбачено, що підписання позичальником даного договору позики свідчить про те, що позичальник грошові кошти в сумі 780 000 грн отримав від позикодавця в повному обсязі до підписання цього договору позики.
Звертаючись до суду з позовом ОСОБА_2 зазначав, що ОСОБА_1 своєчасно не повернула отримані в борг кошти.
Колегія суддів відхиляє доводи апеляційної скарги, що позивач у відповідності до умов договору за два місяці не повідомив ОСОБА_1 про повернення коштів, оскільки як вбачається з матеріалів справи, в січні 2018 року ОСОБА_2 вже звертався до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення боргу за договором позики від 23.05.2017. Позов було залишено без розгляду. 
 
Таким чином, звернення ОСОБА_2 в січні 2018 року до суду з позовом про стягнення з ОСОБА_1 коштів за договором позики фактично свідчить про повідомлення останньої про повернення позики через два місяці з дня такого повідомлення. Матеріали справи не містять доказів, що після звернення ОСОБА_2 в січні 2018 року до суду з позовом про стягнення боргу ОСОБА_1 через два місяці повернула кошти за договором позики.
 
Більш того, слід зазначити, що ОСОБА_1 у своїй зустрічній позовній заяві визнала факт повідомлення її позивачем про повернення коштів (а.с. 57).
 
Ураховуючи наведені обставини та положення закону, колегія суддів вважає, що обставини, які мають значення для справи та які суд першої інстанції вважав встановленими при вирішенні справи, доведені.
 
Суд першої інстанції, встановивши факт невиконання ОСОБА_1 грошових зобов`язань за договором позики дійшов висновку про задоволення первісних  позовних вимог та стягнення із ОСОБА_1 боргу за договором позики в сумі                   780 000,00 грн.
 
Колегія суддів погоджується з таким висновком суду, вважає його законним,  обґрунтованим і  таким, що  відповідає обставинам справи та положенням матеріального закону. 
 
Колегія суддів відхиляє доводи апеляційної скарги, що ОСОБА_1 коштів за договором позики не отримувала, оскільки на підтвердження вказаних доводів відповідачкою у відповідності до вимог ст. 12, 81 ЦПК України не було надано до суду належних доказів, зокрема доказів безгрошовості укладеного між сторонами договору позики.
 
Доводи апеляційної скарги про те, що існує лише один примірник договору позики, який знаходиться у ОСОБА_2 , висновків суду щодо наявності правових підстав для стягнення боргу за договором позики, не спростовують.
 
Так, відповідно до ч. 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Факт підписання договору відповідачкою визнано.
 
Посилання в апеляційній скарзі, що суд проігнорував у зустрічному позові вимогу про витребування у ОСОБА_2 примірника договору позики колегія суддів вважає безпідставними, оскільки оригінал договору долучено до матеріалів справи.
 
З огляду на викладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку щодо наявності правових підстав для стягнення боргу за договором позики.
 
Колегія суддів також погоджується з висновком суду щодо наявності правових підстав для стягнення інфляційних втрат, з огляду на наступне.
 
Відповідно до частини другої статті 625 ЦК України в разі порушення грошового зобов'язання боржник, який прострочив його виконання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
 
За змістом цієї норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу входять до складу грошового зобов`язання і вважаються особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування останнім утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.
 
Правовий аналіз наведених положень дозволяє зробити висновок про те, що наявність невиконаного відповідачем зобов`язання з повернення коштів за договором позики, не припиняє правовідносин сторін цього договору, не звільняє боржника від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених ч. 2 ст. 625 цього Кодексу, оскільки зобов`язання залишається невиконаним належним чином, відповідно до ст. 526, 599 ЦК України.
 
Звертаючись до суду із заявою про збільшення позовних вимог, ОСОБА_2 зазначив, що ОСОБА_1 не виконує своїх зобов`язань за договором позики, а інфляційні процеси тривають, у зв`язку з чим він звернувся до                                                ГУ Статистики в м. Києві із заявою щодо надання довідки про індекс інфляції за період з квітні 2017року по березень 2018 року.
 
Відповідно до довідки ГУ Статистики в м. Києві від 15.05.2018 індекс інфляції за період з червня 2017 року по квітень 2018 року включно становить 111,7%.
 
Згідно розрахунку інфляційних втрат, складеного ОСОБА_2 , індекс інфляції становить 91 260,00 (780000х111,7%). Отже, загальна сума боргу з урахування індексу інфляції становить 871 260,00 грн.
 
Заперечуючи проти позовних вимог, відповідачка, відповідно до вимог ст. 12, 81 ЦПК України, не надала належних доказів на спростування розміру інфляційних втрат.
 
З огляду на викладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про наявність правових підстав для задоволення позовних вимог про стягнення інфляційних втрат в сумі 91 260,00 грн.
 
Відмовляючи в задоволенні зустрічних позовних, суд першої інстанції виходив з недоведеності таких позовних вимог.
 
Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції, враховуючи наступне.
 
Зі змісту зустрічної позовної заяви вбачається, що як на підставу визнання договору позики недійсним ОСОБА_1 посилалася на те, що вона могла поставити підпис на аркуші паперу на прохання ОСОБА_2 . Договір позики вона підписати не могла, адже зазначена в договорі сума коштів їй не була потрібна, а тому вважала, що правочин вчинено під впливом обману зі сторони позивача та зловживанням її довірою.
Відповідно до статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.
Частиною першою статті 230 ЦК України передбачено, що якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування.
Правочин (договір) під впливом обману, вчинений як стороною такого правочину, так і третьою особою, може бути визнаний судом недійсним за позовом потерпілого.
Ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину. Особа знає про наявність чи відсутність певних обставин і про те, що друга сторона, якби вона володіла цією інформацією, не вступила б у правовідносини, невигідні для неї. Обман також має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона навмисно замовчує про обставини, про які особа повинна була повідомити при тій сумлінності, яка від нього була потрібна за умовами обороту. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення.
Правочин, укладений під впливом обману, може бути визнаний недійсним лише тоді, коли потерпілий був обманутий, і такий обман знаходиться у причинному зв`язку з його рішенням про вчинення правочину (договору). При цьому підлягає встановленню умисел особи, яка вчинила обман.
Разом з тим, слід розрізняти обман як підставу визнання правочину недійсним, що має відбутися до вчинення правочину і невиконання сторонами умов договору як підстава для розірвання договору (після вчинення правочину). 
За змістом укладеного 27.05.2017 договору позики сторони дійшли згоди щодо всіх його істотних умов, зокрема у п. 1.1. договору зазначено, що з метою вирішення скрутного матеріального становища доньки позичальника, останній бере в борг у позикодавця грошові кошти в сумі 780 000,00 грн. Гарантією повернення позики є належна позичальнику на праві приватної власності квратира АДРЕСА_1 . Також в п. 1.3. сторони погодили, що підписання позичальником даного договору позики свідчить про те, що позичальник грошові кошти у сумі 780 000,00 грн отримав від позикодавця в повному обсязі до підписання цього Договору позики.
Як правильно встановлено судом першої інстанції, матеріали справи не містять доказів, що ОСОБА_2 ввів в оману ОСОБА_1 під час укладення договору позики. Фактично аргументи відповідачки зводяться до викладення обставин неналежного виконання позивачем умов укладеного договору позики, які відповідно до положень статті 230 ЦК України не дають підстав для встановлення введення позивача в оману під час укладання договору.
Докази та обставини, на які посилається ОСОБА_1 у апеляційній скарзі, зкорема в частині вирішення судом зустрічного позову, були предметом дослідження суду першої інстанції, додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановленні обставин судом були дотримані норми матеріального та процесуального права.
З огляду на викладене, колегія суддів вважає, що розглядаючи спір суд першої інстанції в межах доводів позову повно та всебічно дослідив обставини спору, дав належну оцінку зібраним по справі доказам, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює і у відповідності з вимогами закону прийшов до правильного висновку про те, що позовні вимоги не підлягають задоволенню, про що ухвалив відповідне рішення. Рішення суду ухвалене з дотриманням норм матеріального та процесуального права.
 
Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а  судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
 
За вказаних обставин, колегія суддів приходить до висновку про залишення рішення суду без змін, а скарги без задоволення.
 
На підставі викладеного та керуючись ст. 268, 374, 375, 383, 384, 389 ЦПК України, 

 
На підставі викладеного та керуючись ст. 268, 374, 375, 383, 384, 389 ЦПК України, 
 
                                                     П О С Т А Н О В И В:
 
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.
 
Рішення Деснянського районного суду м. Києва від 28 травня 2020 року - залишити без змін.
 
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня проголошення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до цього суду.
 
Повний текст постанови складено 16 вересня 2020 року.

Головуючий                                                                                                     О.Ф. Мазурик

Судді                                                                                                                 В.А. Кравець

                                                                                                                            Л.Д. Махлай