ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А
і м е н е м  У к р а ї н и

30 вересня 2020 року 	м. Дніпро	справа № 280/3718/20	

Третій апеляційний адміністративний суд 
у складі колегії суддів: головуючого - судді  Мельника В.В. (доповідач),
                               суддів:  Чепурнова Д.В., Сафронової С.В.,     
розглянувши в порядку 
письмового провадження
в м. Дніпрі апеляційну скаргу                      ОСОБА_1 

на рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 02 липня 2020 року (головуючий суддя - Кисіль Р.В.)в адміністративній справі

за позовом                                                    ОСОБА_1 

до                                                             Токмацького міськрайонного відділу державної виконавчої служби Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро)

третя особа                                                   Головне управління ДПС у Запорізькій області

про                                                             визнання дій протиправними, скасування постанови, -
ВСТАНОВИВ:
ОСОБА_1 (далі - Позивач) звернувся до Запорізького окружного адміністративного суду із позовом до Токмацького міськрайонного відділу державної виконавчої служби Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) (далі - Відповідач), третя особа - Головне управління ДПС у Запорізькій області (далі - Третя особа), в якому просив:
- визнати дії старшого державного виконавця відповідача Будняк В.В. щодо прийняття до виконання виконавчого листа Запорізького окружного адміністративного суду №808/2907/15, виданого 20.10.2015 та винесення постанови про відкриття виконавчого провадження від 04.05.2020 такими, що порушують права, свободи та інтереси;
- скасувати постанову про відкриття виконавчого провадження від 04.05.2020 ВП №61971177 за виконавчим листом Запорізького окружного адміністративного суду №808/2907/15, виданим 20.10.2015, про стягнення з ФОП ОСОБА_1 податкового боргу на користь ГУ ДФС у Запорізькій області в сумі 182769,62 грн., винесену старшим державним виконавцем відповідача.
В обґрунтування адміністративного позову Позивач, зокрема, зазначив, що виконавчий документ пред`явлений Відповідачу до виконання поза межами строку його пред`явлення до виконання.
Рішенням Запорізького окружного адміністративного суду від 02 липня 2020 року у задоволенні адміністративного позову відмовлено (а.с.56-58).
Ухвалюючи рішення суд першої інстанції, зокрема, зазначив, що стягувачем (третьою особою) не пропущений строк пред`явлення виконавчого листа до виконання, а тому у державного виконавця були відсутні правові підстави для повернення виконавчого документа стягувачу без прийняття його до виконання.
Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, Позивач оскаржив його в апеляційному порядку.
В апеляційній скарзі Позивач, із посиланням на неповноту встановлення обставин у справі, неправильне застосування норм матеріального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким задовольнити адміністративний позов.
Вимоги апеляційної скарги мотивовано, зокрема, тим, що стягувач Токмацька ОДПІ Головного управління ДФС у Запорізькій області заяви про примусове виконання за виконавчим листом №808/209/15 не подавав. Згідно вказівок частини 1 статті 12 Закону №1404-VIII виконавчий лист мав бути поданий до виконання у строк до 29 березня 2020 року та на дату звернення стягувача зазначений у Законі «Про виконавче провадження» строк пред`явлення виконавчого документа до виконання сплив.
Відповідачем подано відзив на апеляційну скаргу, в якому зазначено, що на підставі заяви стягувача 03 листопада 2015 року державним виконавцем було відкрито виконавче провадження АСВП 49191019. Відповідач вказує, що постанову про відкриття виконавчого провадження прийнято державним виконавцем на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Законом №1404, відтак відсутні підстави для її скасування.
Розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження у відповідності до приписів  ст. 311 КАС України.
Проаналізувавши вимоги та підстави апеляційної скарги, вивчивши матеріали справи в їх сукупності, проаналізувавши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, колегія суддів дійшла таких висновків.
Судом встановлено, що рішенням Запорізького окружного адміністративного суду від 17.06.2015 року у справі №808/2907/15 позовні вимоги Токмацької об`єднаної державної податкової інспекції Головного управління ДФС у Запорізькій області були задоволені, стягнуто з Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь Токмацької об`єднаної державної податкової інспекції Головного управління ДФС у Запорізькій області заборгованість у розмірі 182769,62 грн.
22.09.2015 зазначене судове рішення набрало законної сили та 20.10.2015 виданий виконавчий лист на його виконання. Строк пред`явлення виконавчого листа до виконання визначений до 23.09.2016.
03.11.2015 Токмацьким МР ВДВС ГТУЮ у Запорізькій області було відкрите виконавче провадження №49191019 щодо примусового виконання зазначеного судового рішення.
Зі змісту наданої Відповідачем копії виконавчого листа №808/2907/15 судом встановлено, що 28.12.2018 виконавчий лист був повернений стягувачу на підставі п. 2  ст. 37 Закону України «Про виконавче провадження», стягнення не проведене.
Заявою від 29.11.2019 №18278/10/08-01-54-08-021 третя особа пред`явила Відповідачу зазначений виконавчий документ повторно до виконання.
Постановою старшого державного виконавця Токмацького міськрайонного відділу державної виконавчої служби Південно-Східного міжрегіонального управління юстиції (м. Дніпро) Будняком Валерієм Вадимовичем від 04.05.2020 було відкрите виконавче провадження №61971177 за зазначеним вище виконавчим листом.
Умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку, визначено  Законом України «Про виконавче провадження» від 02.06.2016 №1404-VIII  (далі - Закон №1404, в редакції чинній на час прийняття оскаржуваної постанови).
Згідно із  ст. 1 Закону №1404  виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим  Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього  Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього  Закону  підлягають примусовому виконанню.
Пунктом 1 частини 2  статті 18 Закону №1404  передбачено, що виконавець зобов`язаний здійснювати заходи примусового виконання рішень у спосіб та в порядку, які встановлені виконавчим документом і цим Законом.
Відповідно до  ст. 5 Закону №1404-VIII  примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим  Законом  випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються  Законом України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів».
Згідно із п. 1 ч. 1  ст. 3 Закону  1404 відповідно до цього  Закону  підлягають примусовому виконанню рішення на підставі виконавчих листів та наказів, що видаються судами у передбачених  законом  випадках на підставі судових рішень, рішень третейського суду, рішень міжнародного комерційного арбітражу, рішень іноземних судів та на інших підставах, визначених  законом  або міжнародним договором України.
За приписами п. 2 ч. 4  ст. 4 Закону №1404  виконавчий документ повертається стягувачу органом державної виконавчої служби, приватним виконавцем без прийняття до виконання протягом трьох робочих днів з дня його пред`явлення, якщо пропущено встановлений  законом  строк пред`явлення виконавчого документа до виконання.
Відповідно до п. 1 ч. 4  ст. 12 Закону №1404  строки пред`явлення виконавчого документа до виконання перериваються у разі пред`явлення виконавчого документа до виконання.
Частиною 5  статті 12 Закону №1404  визначено, що у разі повернення виконавчого документа стягувачу у зв`язку з неможливістю в повному обсязі або частково виконати рішення строк пред`явлення такого документа до виконання після переривання встановлюється з дня його повернення, а в разі повернення виконавчого документа у зв`язку із встановленою  законом  забороною щодо звернення стягнення на майно чи кошти боржника, а також проведення інших виконавчих дій стосовно боржника - з дня закінчення строку дії відповідної заборони.
Згідно із п. 2 ч. 1  ст. 37 Закону №1404  виконавчий документ повертається стягувачу, якщо у боржника відсутнє майно, на яке може бути звернено стягнення, а здійснені виконавцем відповідно до цього  Закону  заходи щодо розшуку такого майна виявилися безрезультатними.
Судом встановлено, що в період з 03.11.2015 по 28.12.2018 виконавчий лист №808/2907/15, виданий Запорізьким окружним адміністративним судом 20.10.2015, перебував на примусовому виконанні у Токмацькому МР ВДВС ГТУЮ у Запорізькій області (виконавче провадження №49191019).
28.12.2018 виконавчий лист був повернений стягувачу на підставі п. 2 ч. 1  ст. 37 Закону №1404.
Отже, в силу вимог п. 1 ч. 4  ст. 12 Закону №1404  строк пред`явлення виконавчого документа до виконання перервався на строк з 03.11.2015 по 28.12.2018. Відповідно з 28.12.2018 облік строку пред`явлення виконавчого листа до виконання відновився.
29.11.2019 третьою особою виконавчий лист повторно пред`явлений до виконання.
Відтак, судом встановлено, що стягувачем (третьою особою) не пропущений строк пред`явлення виконавчого листа до виконання, а тому у державного виконавця були відсутні правові підстави для повернення виконавчого документа стягувачу без прийняття його до виконання.
Несвоєчасна реєстрація, тобто неналежна організація роботи органу державної виконавчої служби, з огляду на норми  Закону №1404  та за умови своєчасного пред`явлення виконавчого документа до виконання стягувачем, не може бути законною підставою для відмови у відкритті виконавчого провадження, оскільки підставою для відмови у відкритті виконавчого провадження є саме пропуск стягувачем встановленого строку пред`явлення документів до виконання.
З огляду на викладене, суд апеляційної інстанції погоджується із висновком суду першої інстанції стосовно того, що постанову про відкриття виконавчого провадження прийнято державним виконавцем на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені  Законом №1404, відтак відсутні підстави для її скасування.
Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (PRONINA v. UKRAINE, №63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).
Суд враховує й те, що згідно п. 41 висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.
За даних обставин колегія суддів вважає, що суд першої інстанції під час розгляду даної справи об`єктивно, повно, всебічно дослідив обставини, які мають суттєве значення для вирішення справи, застосував до правовідносин, які виникли між сторонами у справі, норми права які регулюють саме ці правовідносини, зроблені судом першої інстанції висновки відповідають фактичним обставинам справи та підтверджуються належними письмовими доказами, які зібрані та досліджені судом під час розгляду даної адміністративної справи, рішення суду першої інстанції у даній справі про відмову у задоволенні адміністративного позову прийнято без порушення норм процесуального та матеріального права, і тому рішення суду першої інстанції у даній адміністративній справі від 02 липня 2020 року необхідно залишити без змін.
Доводи апеляційної скарги Позивача спростовуються дослідженими у справі доказами і не можуть бути підставою для скасування рішення суду, а тому апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення.
На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 243, 311, 316, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд, -
ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.
Рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 02 липня 2020 року у справі №280/3718/20 - залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.
У разі якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складання повного судового рішення.
   
Головуючий - суддя                                                                      В.В. Мельник 

                               суддя                                                                      Д.В. Чепурнов 

                               суддя                                                                      С.В. Сафронова