Справа № 352/1908/18 
Провадження № 22-ц/4808/882/20 
Головуючий у 1 інстанції Хоминець М. М. 
Суддя-доповідач Фединяк 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
22 вересня 2020 року м. Івано-Франківськ
Івано-Франківський апеляційний суд в складі колегії суддів:
головуючого                Фединяка В.Д. ( суддя-доповідач) 
суддів:                Бойчука І.В., Девляшевського В.А.                
секретаря                Маслей А.М.
з участю         представника Загвіздянської сільської ради об`єднаної територіальної громади адвоката Устінського А.В.
представника ОСОБА_1 адвоката Ружицького В.М.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом прокуратури Івано-Франківської області в інтересах держави в особі :Загвіздянської сільської ради об`єднаної територіальної громади до ОСОБА_1 про витребування земельної ділянки з чужого незаконного володіння, за апеляційною скаргою першого заступника прокурора Івано-Франківської області Стефанця Василя Михайловича в інтересах держави в особі Загвіздянської сільської ради об`єднаної територіальної громади на рішення Тисменицького районного суду від 28 травня 2020 року, ухвалене суддею Хоминець М. М.в м. Тисмениці,

ВСТАНОВИВ:
У вересні 2018 року прокуратура Івано-Франківської області в інтересах держави в особі: Загвіздянської сільської ради об`єднаної територіальної громади звернулась в суд з позовом до ОСОБА_1 про витребування земельної ділянки з чужого незаконного володіння. 
Позовні вимоги мотивовані тим, позов заявлено прокурором в інтересах держави в особі Загвіздянської сільської ради ОТГ як безпосереднього власника земельної ділянки, яка витребовується. Рішенням Тисменицького районного суду Івано-Франківської області від 11.02.2016 року визнано недійсними видані ОСОБА_2 на земельні ділянки в урочищі «Рінь» Загвіздянської сільської ради Тисменицького району для ведення особистого селянського господарства державні акти, а саме: ЯМ № 749646 від 28.12.2012 р. на право власності на земельну ділянку площею 0,2001 га з кадастровим номером 2625881100:07:001:0855, ЯМ № 749647 від 28.12.2012 р. на право власності на земельну ділянку площею 1,1121 га з кадастровим номером 2625881100:07:001:0856, ЯМ № 749648 від 29.12.2012 р. на право власності на земельну ділянку площею 0,4101 га з кадастровим номером 2625881100:07:001:0875; зобов`язано ОСОБА_2 повернути Загвіздянській сільській раді земельні ділянки з кадастровими номерами 2625881100:07:001:0856, 2625881100:07:001:0875; зобов`язано ОСОБА_3 повернути Загвіздянській сільській раді земельну ділянку з кадастровим номером 2625881100:07:001:0855. Вказаним судовим рішенням підтверджено факт незаконності вибуття вказаних земельних ділянок з комунальної власності без волі Загвіздянської сільської ради як власника землі. У ході виконання даного судового рішення встановлено, що згідно договору купівлі-продажу від 18.04.2013 р. ОСОБА_2 відчужив земельну ділянку площею 0,4101 га з кадастровим номером 2625881100:07:001:0875 ОСОБА_4 . Остання на підставі технічної документації із землеустрою щодо поділу (об`єднання) земельної ділянки від 12.06.2013 р. поділила земельну ділянку площею 0,4101 га з кадастровим номером 2625881100:07:001:0875 на дві земельні ділянки площею 0,205 га з кадастровим номером 2625881100:07:001:0868 та площею 0,2051 га з кадастровим номером 2625881100:07:001:0867. Згідно відомостей, що містяться у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно щодо земельної ділянки площею 0,2051 га з кадастровим номером 2625881100:07:001:0867, вказана земельна ділянка на підставі договору купівлі-продажу від 27.07.2013 р. ОСОБА_4 відчужена ОСОБА_5 . У подальшому право власності на спірну земельну ділянку 0,2051 га з кадастровим номером 2625881100:07:001:0867 на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 04.05.2017 р. перейшло до відповідачки ОСОБА_1 . Згідно ст.330 ЦК України якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до ст.388 цього Кодексу майно не може бути витребуване у нього. Оскільки спірна земельна ділянка вибула із власності Загвіздянської сільської ради поза волею сільської ради, в подальшому була відчужена, поділена і на даний час перебуває у власності ОСОБА_1 , вона на підставі п.3 ч.1 ст.388 ЦК України підлягає витребуванню у порядку віндикації. Оскільки позивачем – Загвіздянською сільською радою з моменту набрання законної сили рішенням суду від 11.02.2016 р. самостійно не вживались заходи щодо звернення до суду з позовом про повернення незаконно вилученої земельної ділянки, у прокуратури Івано-Франківської області наявні правові підстави для реалізації представницьких повноважень у порядку ст.23 Закону України «Про прокуратуру».
Просить витребувати на користь держави в особі Загвіздянської сільської ради ОТГ Тисменицького району Івано-Франківської області з незаконного володіння ОСОБА_1 земельну ділянку площею 0,2051 га з кадастровим номером 2625881100:07:001:0867 вартістю 247330 грн. та стягнути з відповідачки витрати по сплаті судового збору
Рішенням Тисменицького районного суду від 28 травня 2020 року відмовлено у позові прокуратури Івано-Франківської області в інтересах держави в особі Загвіздянської сільської ради об`єднаної територіальної громади Тисменицького району Івано-Франківської області до ОСОБА_1 про витребування земельної ділянки з чужого незаконного володіння за спливом позовної давності. 
Витрати по сплаті судового збору в розмірі 3709,95 грн залишено за позивачем.
Не погоджуючись рішенням суду, перший заступник прокурора Івано-Франківської області Стефанець В. М. в інтересах держави в особі Загвіздянської сільської ради об`єднаної територіальної громади подав апеляційну скаргу, у якій ставить питання про скасування оскаржуваного рішення з ухваленням нового про задоволення позову, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, що виразилось у неповному з`ясуванні судом усіх обставин справи та аналізі поданих нею доказів. Зокрема, апелянт вказує на те, що судом помилково застосовано строк позовної давності. Вказує, що у разі звернення до суду прокурора в інтересах відповідного органу, то позовна давність обчислюється від дня, коли про порушення свого права або про особу, яка його порушила, довідався або міг довідатись саме цей орган, а не прокурор. Оскільки Загвіздянській сільській раді не було відомо про відчуження земельної ділянки ОСОБА_1 , строк позовної давності не пропущено. Посилання на ухвалу Тисменицького районного суду від 28 квітня 2014 року, якою задволено клопотання слідчого та накладено арешт на земельну ділянку площею 0,2 га, кадастровий номер 2625881100:07:001:0867, яка перебувала у власності ОСОБА_5 є передчасним, оскільки з матеріалів кримінального провадження відсутні докази про інформування Загвіздянської сільської ради про перебування вказаної земельної ділянки у власності ОСОБА_5 
28 липня 2020 року представник ОСОБА_1 ОСОБА_6 подав відзив на апеляційну скаргу, в якому доводи апеляційної заперечує. Вказує, що власником земельної ділянки площею 0,2051 га кадастровий номер 2625881100:07:001:0867 є на даний момент ОСОБА_1 згідно свідоцтва про право власності на спадщину за законом №1541 від 04 травня 2014 року. Дане майно успадковане нею після смерті ОСОБА_5 , яка придбала цю земельну ділянку у ОСОБА_4 згідно договору купівлі-продажу від 27 липня 2013 року реєстровий №2813. Прокуратура та Загвіздянська сільська рада дізналась про порушення права власності на спірну земельну ділянку ще в 2014 році, що підтверджується постановою про закриття кримінального провадження від 30 січян 2015 року та ухвалою слідчого від 28 квітня 2014 року, проте позов пред`явлено у 2018 року, тобто з пропуском строку позовної давності. 
В судовому засіданні представник Загвіздянської сільської ради ОТГ підтримав доводи апеляційної скарги, просить задовольнити подану скаргу.
Представник ОСОБА_1   ОСОБА_6   доводи апеляційної скарги заперечив. Рішення суду вважає законним та обґрунтованим, а тому просить залишити його без змін. 
Прокурор Івано-Франківської області у встановленому законом порядку повідомлений про дату, час і місце розгляду справи, проте у судове засідання не з`явився, що відповідно ч.2 ст.372 ЦПК України не перешкоджає розгляду справи у його відсутності. 
Розгляд справи за відсутності сторін щодо яких наявні повідомлення про дату, час і місце розгляду справи не є порушенням статті 129 Конституції України та статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод про доступ до правосуддя.
Заслухавши доповідь судді, пояснення осіб, які беруть участь у справі, дослідивши матеріали справи та перевіривши відповідно до ст. 367 ЦПК України наведені у скарзі доводи, апеляційний суд дійшов висновку про відхилення апеляційної скарги з таких підстав.
Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні  позову прокуратури Івано-Франківської області в інтересах держави в особі: Загвіздянської сільської ради об`єднаної територіальної громади, суд першої інстанції виходив з того, що прокурор звернувся до суду з позовом в інтересах держави в особі Загвіздянської сільської ради лише 20.09.2018 р., тобто за межами загальної позовної давності; ні прокурор, ні представник позивача сільської ради, які наполягали на дотриманні строку позовної давності при зверненні до суду з даним позовом, не обґрунтували поважності причин пропущення позовної давності, тому суд приходить висновку про відмову у позові за спливом позовної давності. Прокуратурі та Загвіздянській сільській раді, яка була задіяна у рамках досудового розслідування кримінального провадження за № 12013090250000378 від 26.04.2013 р, яке закрито постановою прокурора відділу прокуратури Івано-Франківської області Присяжнюка В.Я. від 30.01.2015 р. було відомо з 2014 р., що право власності на спірну земельну ділянку набула ОСОБА_5 . Проте до суду прокурор звернувся тільки 20 вересня 2018 року зі спливом позовної давності.
Висновок суду відповідає вимогам закону і матеріалам справи.
Згідно вимог статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим визнається рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні і які відповідають вимогам закону про їх належність і допустимість, або обставин, що не підлягають доказуванню, а також якщо рішення містить вичерпні висновки суду, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи.
Відповідно до частини першої статті 352 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.
Підставами апеляційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права. 
Як вбачається з матеріалів справи і встановлено судом, що рішенням Тисменицького районного суду Івано-Франківської області від 11.02.2016 р., яке набрало законної сили, у цивільній справі № 352/1402/15-ц за позовом першого заступника прокурора Івано-Франківської області в інтересах держави в особі Загвіздянської сільської ради, визнано недійсними розпорядження Тисменицької РДА № 1043 від 22.11.2012 р. «Про надання дозволу ОСОБА_2 на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність» та № 1188 від 28.12.2012 р. «Про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельних ділянок та надання їх у власність ОСОБА_2 »; визнано недійсними видані ОСОБА_2 державні акти, а саме: ЯМ № 749646 від 28.12.2012 р. на право власності на земельну ділянку площею 0,2001 га з кадастровим номером 2625881100:07:001:0855, ЯМ № 749647 від 28.12.2012 р. на право власності на земельну ділянку площею 1,1121 га з кадастровим номером 2625881100:07:001:0856, ЯМ № 749648 від 29.12.2012 р. на право власності на земельну ділянку площею 0,4101 га з кадастровим номером 2625881100:07:001:0875; зобов`язано ОСОБА_2 повернути Загвіздянській сільській раді земельні ділянки з кадастровими номерами 2625881100:07:001:0856, 2625881100:07:001:0875 в урочищі «Рінь» Загвіздянської сільської ради Тисменицького району; зобов`язано ОСОБА_3 повернути Загвіздянській сільській раді земельну ділянку з кадастровим номером 2625881100:07:001:0855 в урочищі «Рінь» Загвіздянської сільської ради Тисменицького району (а.с.7-11).
Вказаним судовим рішенням встановлено обставини щодо незаконності вибуття земельної ділянки площею 0,4101 га з кадастровим номером 2625881100:07:001:0875 з комунальної власності територіальної громади с. Загвіздя Тисменицького району Івано-Франківської області без згоди Загвіздянської сільської ради та не з її волі.
У рамках розгляду даної справи судом встановлено, що ОСОБА_2 на підставі договору купівлі-продажу від 18.04.2013 р. за реєстровим № 715 відчужив земельну ділянку площею 0,4101 га з кадастровим номером 2625881100:07:001:0875 ОСОБА_4 
ОСОБА_4 на підставі технічної документації із землеустрою щодо поділу (об`єднання) земельної ділянки від 12.06.2013 р. розділила земельну ділянку площею 0,4101 га з кадастровим номером 2625881100:07:001:0875 на дві земельні ділянки: площею 0,2051 га з кадастровим номером 2625881100:07:001:0867 та площею 0,205 га з кадастровим номером 2625881100:07:001:0868. При цьому ОСОБА_4 отримала свідоцтво про право власності від 12.06.2013 р. на поділені земельні ділянки, зокрема на земельну ділянку площею 0,2051 га з кадастровим номером 2625881100:07:001:0867.
На підставі договору купівлі-продажу від 27.07.2013 р. за реєстровим № 2813 ОСОБА_4 відчужила спірну земельну ділянку площею 0,2051 га з кадастровим номером 2625881100:07:001:0867 ОСОБА_5 , право власності якої на земельну ділянку зареєстровано 27.07.2013 р. Після смерті останньої право власності на вказану земельну ділянку успадкувала відповідачка ОСОБА_1 , отримавши свідоцтво про право на спадщину за законом від 04.05.2017 р. за реєстровим номером 1541. Тоді ж 04.05.2017 р. проведена державна реєстрація права власності відповідачки на спірну земельну ділянку.
Вказані обставини, які сторонами не оспорюються, підтверджуються відомостями з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно на земельну ділянку площею 0,4101 га з кадастровим номером 2625881100:07:001:0875 (а.с.16-18) та відомостями з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно на земельну ділянку площею 0,2051 га з кадастровим номером 2625881100:07:001:0867 (а.с.20-22).
Таким чином, встановлено, що ОСОБА_5 та її спадкоємець – відповідачка ОСОБА_1 є добросовісними набувачами спірної земельної ділянки площею 0,2051 га з кадастровим номером 2625881100:07:001:0867, яка знаходиться в урочищі «Рінь» Загвіздянської сільської ради Тисменицького району Івано-Франківської області.
Право власника згідно з частиною першою статті 388 ЦК України на витребування майна від добросовісного набувача пов`язане з тим, в який спосіб майно вибуло з його володіння. Коло підстав, коли за власником зберігається право на витребування майна від добросовісного набувача, є вичерпним. Й однією з таких підстав є вибуття майна з володіння власника або особи, якій він передав майно, не з їхньої волі іншим шляхом (пункт 3 частини першої статті 388).
Суд першої інстанції, встановивши, що Загвіздянської сільської ради об`єднаної територіальної громади рішення про передачу спірної спірна земельна ділянка площею 0,2051 га з кадастровим номером 2625881100:07:001:0867 у складі земельної ділянки площею 0,4101 га з кадастровим номером 2625881100:07:001:0875 із земель комунальної власності територіальної громади у приватну власність чи будь-якої іншої особи не приймала, земельна ділянка вибула із володіння територіальної громади Загвіздянської сільської ради Тисменицького району не з волі громади, а іншим шляхом, а саме: на підставі розпоряджень Тисменицької РДА, яке було згодом скасовано. 
Під час розгляду справи в суді першої інстанції 08 січня 2019 року ОСОБА_1 у відзиві на позовну заяву заявила про пропуск позивачем позовної давності (а. с.59-69).
Стаття 15 ЦК України закріплює право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Згідно зі статтею 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.
Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).
За змістом статей 256, 261 і 267 ЦК України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи. Тобто, перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити у судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. Якщо таке право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстави його необґрунтованості. Лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла, і про це зробила заяву інша сторона спору, суд відмовляє у позові через сплив позовної давності за відсутності поважних причин її пропуску, наведених позивачем (постанова Великої Палати Верховного Суду від 22 травня 2018 року у справі № 369/6892/15-ц).
Визначення моменту початку відліку позовної давності міститься у ст.261 ЦК України, у відповідності з вимогами частини першої якої, за загальним правилом, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.
Для визначення моменту виникнення права на позов важливими є як об’єктивні (сам факт порушення права), так і суб’єктивні (особа дізналася або повинна була дізнатися про це порушення) моменти. Порівняльний аналіз змісту термінів «довідався» та «міг довідатися», вжитих у ст.261 ЦК України, дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов’язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо. Позивач повинен також довести, що не міг дізнатися про порушення свого цивільного права, що також випливає із загального правила, встановленого ст.81 ЦПК України, про обов’язковість доведення стороною спору тих обставин, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Відповідач, навпаки, має довести, що інформацію про порушення можна було отримати раніше. 
Аналіз зазначених норм права дає підстави для висновку про те, що позовна давність є строком пред`явлення позову як безпосередньо особою, право якої порушене, так і тими суб`єктами, які уповноважені законом звертатися до суду з позовом в інтересах іншої особи – носія порушеного права (інтересу).
При цьому як у випадку пред`явлення позову самою особою, право якої порушене, так і в разі пред`явлення позову в інтересах цієї особи іншою уповноваженою на це особою, відлік позовної давності обчислюється з одного й того самого моменту: коли особа довідалася або могла довідатися про порушення її права або про особу, яка його порушила.
Прокурор, який бере участь у справі, має обов`язки і користується правами сторони, крім права на укладення мирової угоди.
Наведене дає підстави для висновку про те, що положення закону про початок перебігу позовної давності поширюється й на звернення прокурора до суду із заявою про захист державних інтересів.
На такі позови поширюється положення ст.257 ЦК України щодо загальної позовної давності, і на підставі ч.1 ст.261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли держава в особі її органів як суб`єктів владних повноважень довідалася або могла довідатися про порушення прав і законних інтересів.
Саме такий правовий висновок міститься у постанові Великої Палати Верховного Суду від 22.05.2018 р. у справі № 469/1203/15-ц, який має враховуватись судом при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин згідно ч.4 ст.263 ЦПК України.
У постанові від 17.10.2018 р. у справі № 362/44/17 ВП ВС конкретизувала, що позовна давність починає обчислюватися з дня, коли про порушення права або про особу, яка його порушила, довідався або міг довідатися прокурор, у таких випадках: 1) прокурор, який звертається до суду у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, довідався чи мав об`єктивну можливість довідатися (під час кримінального провадження, прокурорської перевірки тощо) про порушення або загрозу порушення таких інтересів чи про особу, яка їх порушила або може порушити, раніше, ніж орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах; 2) прокурор звертається до суду у разі порушення або загрози порушення інтересів держави за відсутності відповідного органу державної влади, органу місцевого самоврядування чи іншого суб`єкта владних повноважень, до компетенції якого віднесені повноваження щодо захисту таких інтересів.
Судом встановлено, що про вищенаведені обставини щодо продажу ОСОБА_2 земельної ділянки площею 0,4101 га з кадастровим номером 2625881100:07:001:0875 ОСОБА_4 , яка поділила придбану земельну ділянку на дві, одну з яких площею 0,2051 га з кадастровим номером 2625881100:07:001:0867 відчужила ОСОБА_5 , прокуратурі стало відомо під час досудового розслідування кримінального провадження, внесеного до ЄРДР за № 12013090250000378 від 26.04.2013 р., на яке наявна посилка у рішенні Тисменицького районного суду Івано-Франківської області від 11.02.2016 р.
Ухвалою слідчого судді Тисменицького районного суду Івано-Франківської області від 28.04.2014 р., постановленою у рамках вказаного кримінального провадження, копія якої долучена представником відповідача до матеріалів даної цивільної справи (а.с.104-105), накладено арешт на ряд земельних ділянок, що знаходяться в урочищі «Рінь» с. Загвіздя Тисменицького району Івано-Франківської області, виділених на підставі розпоряджень Тисменицької РДА від 28.12.2012 р., у тому числі розпорядження № 1188. Ухвала слідчого судді містить виклад обставин про те, що розпорядженнями Тисменицької РДА від 28.12.2012 р. неправомірно передані у приватну власність земельні ділянки в урочищі «Рінь», у тому числі ОСОБА_7 передані земельні ділянки загальною площею 1,7223 га; у подальшому земельні ділянки було поділено на ділянки меншої площі і продано, у тому числі ОСОБА_5 продана земельна ділянка з кадастровим номером 2625881100:07:001:0867. На вказану земельну ділянку у числі інших накладено арешт. Арешт нерухомого майна зареєстрований 07.05.2014 р. у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно (а.с.20-22).
Вказане кримінальне провадження за № 12013090250000378 від 26.04.2013 р. закрито постановою прокурора відділу прокуратури Івано-Франківської області Присяжнюка В.Я. від 30.01.2015 р. (а.с.111-115).
Ухвалючи рішення про відмову у задоволенні позову за спливом строку позовної давності, судом першої інстанції огляду на положення статті 261 ЦК України вірно врахувано, що прокуратура була безпосередньо задіяна у рамках досудового розслідування вказаного кримінального провадження, та з 2014 р. їй було відомо, що право власності на спірну земельну ділянку набула ОСОБА_5 , тобто у прокурора виникло право на звернення до суду в інтересах держави з 2014 року, а позов пред`явлено у 2018 році - з пропуском строку позовної давності. 
Доводи апеляційної скарги зводяться до незгоди з висновками суду першої інстанції стосовно установлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судом першої інстанції, який їх обґрунтовано спростував.
Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення у справі "Проніна проти України", N 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).
Відповідно до пункту 1 частини першої статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.
За змістом статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Оскаржуване рішення відповідає вимогам закону, ґрунтується на засадах верховенства права, принципах справедливості, добросовісності та розумності, підстави для його скасування відсутні.
Частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України передбачено, що якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Оскільки апеляційний суд не змінює судове рішення та не ухвалює нове, то в такому разі розподіл судових витрат не проводиться.
Керуючись ст.ст. 374, 375, 382-384, 389-391 ЦПК України, апеляційний суд 

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу першого заступника прокурора Івано-Франківської області Стефанця Василя Михайловича в інтересах держави в особі Загвіздянської сільської ради об`єднаної територіальної громади залишити без задоволення. Рішення Тисменицького районного суду від 28 травня 2020 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Повний текст складено 23 вересня 2020 року.

Судді:                                                                В.Д. Фединяк
                                                                       І.В. Бойчук
                                                                       В.А.Девляшевський