УХВАЛА

29 вересня 2020 року 
м. Київ
Справа №  905/2186/18 

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:
Волковицької Н. О. - головуючого, Могила С. К., Случа О. В.
секретар судового засідання - Мельникова Л. В.,
за участю представників:
позивача - не з`явилися, 
відповідача - не з`явилися,
розглянувши у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу Регіонального відділення Фонду державного майна України по Харківській, Донецькій та Луганській областях 
на рішення Господарського суду Донецької області від 17.01.2020 і постанову Східного апеляційного господарського суду від 26.05.2020 у справі
за позовом Регіонального відділення Фонду державного майна України по Харківській, Донецькій та Луганській областях 
до Товариства з обмеженою відповідальністю "Протей"
про зобов`язання укласти договір оренди,

ВСТАНОВИВ:
У листопаді 2018 року Регіональне відділення Фонду державного майна України по Донецькій області (далі - РВ ФДМУ по Донецькій області) звернулося до Господарського суду Донецької області з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "Протей" (далі - ТОВ "Протей") про укладання договору № 4 про внесення змін до договору оренди нерухомого майна, що належить до державної власності від 16.02.1999 № 327/1999 у редакції позивача.
В обґрунтування позовних вимог позивач посилаючись на положення статей 11, 21 Закону України "Про оренду державного та комунального майна" наголошує на безпідставній відмові відповідача в укладанні договору № 4 про внесення змін до договору оренди від 16.02.1999 № 327/1999 з огляду на обов`язковість приведення договору оренди у відповідність з положень чинного законодавства в частині здійснення незалежної оцінки об`єкта оренди і визначення розміру орендної плати з врахуванням вартості майна. 
Рішенням Господарського суду Донецької області від 04.03.2019 у справі №   905/2186/18, залишеним без змін постановою Східного апеляційного господарського суду від 28.05.2019 у справі № 905/2186/18, у задоволенні позовних вимог РВ ФДМУ по Донецькій області відмовлено.
Постановою Верховного Суду від 08.08.2019 у справі № 905/2186/18 касаційну скаргу РВ ФДМУ по Донецькій області задоволено частково; рішення Господарського суду Донецької області від 04.03.2019 і постанову Східного апеляційного господарського суду від 28.05.2019 у справі № 905/2186/18 скасовано; справу № 905/2186/18 передано на новий розгляд до Господарського суду Донецької області. 
За результатами нового розгляду, рішенням Господарського суду Донецької області від 17.01.2020 у справі № 905/2186/18 (суддя Ніколаєва Л. В.), залишеним без змін постановою Східного апеляційного господарського суду від 26.05.2020 (Істоміна О. А. - головуючий, судді Барбашова С. В., Пелипенко Н. М.), у задоволенні позовних вимог відмовлено.
Арґументуючи судові рішення суди виходили з того, що відповідно до положень пункту 7.5 договору оренди від 16.02.1999 № 327/1999, статті 764 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), статті 284 Господарського кодексу України (далі - ГК України), статті 17 Закону України "Про оренду державного та комунального майна", договорів оренди від 16.02.1999 № 327/1999 продовжено на той самий термін і на тих самих умовах, які були передбачені цим договором. 
При цьому, суди наголосили, що з 24.05.2011 законодавцем встановлено умову обов`язкового проведення переоцінки об`єкта оренди.
Виходячи із аналізу положень статті 11 Закону України "Про оренду державного і комунального майна", пункту 2 Методики оцінки об`єктів оренди, затвердженої постановою Кабінету Міністрів України від 10.08.1995 № 629, суди зауважили, що остання оцінка об`єкта оренди була проведена більш як три роки тому (у 2001 році), перед продовженням (поновленням) договору оренди обов`язково мала бути проведена оцінка. 
При цьому, суди попередніх інстанцій акцентували, що діючим законодавством не передбачено, що така оцінка повинна проводитися саме орендарем, а враховуючи Положення про конкурсний відбір суб`єктів оціночної діяльності, затвердженого наказом Фонду державного майна України від 29.08.2011 № 1270 (чинне на час продовження строку дії спірного договору), замовником незалежної оцінки майна визначено саме регіональні відділення Фонду державного майна України. Таким чином, обов`язок щодо своєчасного проведення оцінки, як умови продовження дії договору оренди, в даному випадку покладається на позивача. 
Однак, матеріали справи не містять доказів проведення позивачем відповідної оцінки. 
Крім цього, суди наголосили, що відповідальність за бездіяльність або помилку державного органу - відповідного регіонального відділення Фонду державного майна України, яка полягала у своєчасному не проведенні оцінки об`єкта оренди, не пред`явленні заперечень щодо продовження дії договору або ініціюванні питання щодо внесення відповідних змін до нього у встановлений строк, не може бути покладена на відповідача. 
В свою чергу відповідач, за умов належного виконання ним усіх умов договору, а також відсутності відповідних заперечень орендодавця протягом місяця з моменту закінчення строку дії договору, має правомірні очікування на відповідне дотримання умов цього договору з боку контрагента, зокрема, щодо продовження користування орендованим майном на умовах, що визначенні договором від 16.02.1999 № 327/99, на наступний термін.
Не погоджуючись із рішенням Господарського суду Донецької області від 17.01.2020 і постановою Східного апеляційного господарського суду від 26.05.2020 у справі № 905/2186/18 Регіональне відділення Фонду державного майна України по Харківській, Донецькій та Луганській областях звернулося до Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду із касаційною скаргою, в якій просить рішення та постанову скасувати, прийняти нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити повністю.
За змістом касаційної скарги її подано на підставі положень пункту 1 частини 2 статті 287 Господарського процесуального кодексу України, у редакції, чинній з 08.02.2020 (далі - ГПК України). 
08.02.2020 набрав чинності Закон України від 15.01.2020 № 460-IX "Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ".
Згідно з пунктом 2 розділу ІІ "Прикінцеві та перехідні положення" цього Закону касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом.
Оскільки зазначену касаційну скаргу подано 04.05.2020, тобто після набуття чинності Законом України від 15.01.2020 № 460-IX, розгляд цієї скарги має здійснюватися з урахуванням положень ГПК України, у редакції, чинній з 08.02.2020.
Відповідно до частини 2 статті 287 ГПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 1, 4 частини 1 цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 
1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 
2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні;
3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах;
4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами   1, 3 статті 310 цього Кодексу.
Отже, у разі подання касаційної скарги на підставі пункту 1 частини 2 статті 287 ГПК України у касаційній скарзі зазначається постанова Верховного Суду, в якій викладено висновок про застосування норми права у подібних правовідносинах, що не був урахований апеляційним судом в оскаржуваному судовому рішенні.
Згідно з частиною 3 статті 310 ГПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є також порушення норм процесуального права, на які посилається скаржник у касаційній скарзі, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо:
1) суд не дослідив зібрані у справі докази, за умови висновку про обґрунтованість заявлених у касаційній скарзі підстав касаційного оскарження, передбачених пунктами 1, 2, 3 частини 2 статті 287 цього Кодексу; або
2) суд розглянув у порядку спрощеного позовного провадження справу, яка підлягала розгляду за правилами загального позовного провадження; або
3) суд необґрунтовано відхилив клопотання про витребування, дослідження або огляд доказів або інше клопотання (заяву) учасника справи щодо встановлення обставин, які мають значення для правильного вирішення справи; або
4) суд встановив обставини, що мають суттєве значення, на підставі недопустимих доказів.
Отже, умовою для застосування положення пункту 1 частини 3 статті 310 ГПК України є висновок про обґрунтованість заявлених у касаційній скарзі підстав касаційного оскарження, передбачених у пунктах 1, 2, 3 частини 2 статті 287 цього Кодексу.
Ухвалою Верховного Суду від   31.07.2020 відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою Регіонального відділення Фонду державного майна України по Харківській, Донецькій та Луганській областях на рішення Господарського суду Донецької області від 17.01.2020 і постанову Східного апеляційного господарського суду від 26.05.2020 у справі № 905/2186/18, призначено розгляд цієї справи у судовому засіданні 08.09.2020.
Зазначену ухвалу аргументовано тим, що скаржник обґрунтував наявність підстави касаційного оскарження, передбаченої у пункті 1 частини 2 статті   287 ГПК України, і таке обґрунтування полягає у неправильному застосуванні судами попередніх інстанцій положень статті 11 Закону України "Про оренду державного і комунального майна" та пункту 2 Методики оцінки об`єктів оренди, у цьому випадку, на думку скаржника, суди в оскаржуваних судових рішеннях застосували зазначені норми права, без урахування висновків Верховного Суду, викладених у постановах від 09.04.2019 у справі № 904/3415/18, від 06.09.2018 у справі № 908/1435/17, від 03.09.2019 у справі № 912/3564/17 та Верховного Суду України від 22.02.2017 у справі № 920/132/16.
Також скаржник наголошує, що судами попередніх інстанцій не надано належної правової оцінки обставинам цієї справи та аргументам викладеним у позовній заяві.  
У відзиві на касаційну скаргу ТОВ "Протей" просить відмовити у її задоволенні, рішення та постанову залишити без змін, оскільки оскаржувані судові рішення є законними, повністю обґрунтованими і прийнятими із дотриманням норм матеріального та процесуального права. 
Разом із тим, дослідивши доводи, наведені у касаційній скарзі, та матеріали справи, Верховний Суд дійшов висновку про наявність підстав для закриття касаційного провадження у    справі №   905/2186/18 з огляду на таке.
Згідно з пунктом 5 частини 1 статті 296 ГПК України суд касаційної інстанції закриває касаційне провадження, якщо після відкриття касаційного провадження на підставі пункту    1 частини    2 статті    287 цього Кодексу судом встановлено, що висновок щодо застосування норми права, який викладений у постанові Верховного Суду та на який посилався скаржник у касаційній скарзі, стосується правовідносин, які не є подібними.
Зазначена норма процесуального права спрямована на формування усталеної судової практики вирішення господарських спорів, що виникають із подібних правовідносин, а її застосування судом касаційної інстанції свідчитиме про дотримання принципу правової визначеності.
Подібність правовідносин означає, зокрема, тотожність суб`єктного складу учасників відносин, об`єкта та предмета правового регулювання, а також умов застосування правових норм (зокрема часу, місця, підстав виникнення, припинення та зміни відповідних правовідносин). Зміст правовідносин з метою з`ясування їх подібності у різних рішеннях суду (судів) касаційної інстанції визначається обставинами кожної конкретної справи (аналогічну правову позицію викладено у постанові Верховного Суду України від   06.09.2017 у   справі №    910/3040/16).
При цьому як судові рішення у справах зі спорів, що виникли із подібних правовідносин, належить розуміти рішення у тих справах, де однаковими є предмет і підстави позову, зміст позовних вимог, встановлені фактичні обставини, а також матеріально-правове регулювання спірних відносин.
Аналіз висновків, викладених в оскаржуваній постанові у справі №   905/2186/18, не свідчить про їх невідповідність висновкам, викладеним у постановах Верховного Суду від 09.04.2019 у справі № 904/3415/18, від 06.09.2018 у справі № 908/1435/17, від 03.09.2019 у справі № 912/3564/17 та у постанові Верховного Суду України від 22.02.2017 у справі № 920/132/16, на які послався скаржник у касаційній скарзі, оскільки зазначені постанови Верховного Суду прийнято за інших предмета і підстав заявлених позовних вимог, інших фактичних обставин та зібраних у справах доказів, іншого матеріально-правового регулювання відповідних правовідносин, що виникли у таких спорах, ніж у справі №   905/2186/18, яка розглядається. Наведене унеможливлює висновок про подібність правовідносин у зазначених справах та у справі №   905/2186/18. 
Так, як свідчать матеріали справи № 905/2186/18, яка розглядається, спір у справі стосується укладання договору № 4 про внесення змін до договору оренди нерухомого майна, що належить до державної власності, від 16.02.1999 №   327/1999 у редакції позивача, оскільки при продовженні строку дії оренди відповідачем не здійснено нової оцінки об`єкту оренди та, відповідно, не змінено розмір орендної плати. 
При цьому, суди, під час розгляду справи установили, що обов`язок щодо своєчасного проведення оцінки, як умови продовження дії договору оренди, у цьому разі покладався на позивача. Відповідальність за бездіяльність або помилку державного органу - відповідного регіонального відділення Фонду державного майна України, яка полягала у своєчасному не проведенні оцінки об`єкта оренди, не пред`явленні заперечень щодо продовження дії договору або ініціюванні питання щодо внесення відповідних змін до нього у встановлений строк, не може бути покладена на відповідача. 
Проте у справі № 904/3415/18 судами встановлено: що протягом одного місяця після закінчення договору оренди нерухомого майна від 01.05.2005 № 12/02-1585-ОД, Регіональне відділення Фонду державного майна України у Дніпропетровській області, орендодавець за договором, листом від 07.03.2018 №11-02-01512 повідомило орендаря про необхідність надання до відділення заяви про пролонгацію договору оренди разом з пакетом документів: копії технічного паспорту (за наявністю), копії плану-схеми, завіреного балансоутримувачем, довідки балансоутримувача обумовлена потребою проведення оцінки об`єкта оренди згідно зі статтею 11 Закону України "Про оренду державного та комунального майна". Крім цього, у листі від 07.03.2018 №   11-02-01512 орендаря було проінформовано, що у разі відмови від виконання викладених вимог, цей лист вважатиметься заявою про припинення договору оренди з 02.03.2018. Тобто орендодавець чітко висловив свою позицію з приводу продовження дії договору у передбачений для цього строк. Водночас, докази надання орендарем на адресу відповідача витребуваних документів відсутні в матеріалах справи.
Оскільки автоматичного продовження строку дії договору на підставі частини 2 статті 17 Закону України "Про оренду державного та комунального майна" не відбулося, суди попередніх інстанцій дійшли висновку, що відсутні обумовлені законом підстави для визнання за позивачем права користування нерухомим майном (приміщення в будинку військової кафедри площею 366, 40 кв.м., розміщене за адресою: м. Дніпро, вул. Набережна Перемоги, 38а на другому поверсі трьохповерхового будинку Національної металургійної академії України) на підставі договору оренди нерухомого майна, що належить до державної власності від 01.05.2005 № 12/02-1585-ОД, укладеного між сторонами.
Тобто у справі № 904/3415/18 судами надавалась оцінка запереченням орендодавця щодо поновлення договору оренди нерухомого майна, а у справі                                      № 905/2186/18 судами встановлено, що таких заперечень у строк встановлений договором орендодавцем надано не було.
У справі № 912/3564/17 спір стосувався внесення змін до договору оренди з правом наступного викупу будівлі готелю "Київ" від 08.09.1994 №37 (зі змінами від 10.01.2000 № 11/17).
Водночас, суди розглядаючи зазначену справу встановили, що на замовлення Управління комунальної власності Кіровоградської міської ради, орендодавця за договором, було проведено оцінку об`єкта оренди та отримано звіт про вартість нежитлового приміщення. Зокрема, суди встановили, що 29.09.2017 фізичною особою-підприємцем Ярюхіною З.Д., на замовлення Управління комунальної власності Кіровоградської міської ради проведено оцінку готельного комплексу, розташованого за адресою: м. Кропивницький, вул. В. Перспективна, 50, з метою визначення ринкової вартості майна для розрахунку орендної плати, про що складено відповідний звіт. Звіт затверджений Управлінням комунальної власності Кіровоградської міської ради.
Відповідно до звіту вартість нежитлового приміщення готельного комплексу площею 7 711,88 м. кв., розташованого за адресою: м. Кропивницький, вул. В. Перспективна, 50, станом на дату оцінки, становить 49 323   747,00 грн без урахування ПДВ та 59 188 496,40 грн з урахуванням ПДВ.
Після чого, Управління комунальної власності Кіровоградської міської ради, посилаючись на положення статті 632 ЦК України, статей 11, 21 Закону України "Про оренду державного та комунального майна", звернулося до суду із позовом, вважаючи, що запровадження Кіровоградською міською радою нових орендних ставок, зміна методики розрахунку орендної плати є підставою для перегляду орендної плати і внесення відповідних змін до договору оренди, а для розрахунку орендної плати має застосовуватися вартість об`єкта оренди, визначена на підставі затвердженого Звіту про незалежну оцінку майна.
Проте, у справі № 905/2186/18, що переглядається, судами попередніх інстанцій встановлено, що матеріали справи доказів проведення позивачем відмовідної оцінки не містять. 
Як убачається зі змісту постанови Верховного Суду від 06.09.2018 у справі №   908/1435/17, суд апеляційної інстанції, приймаючи оскаржувану постанову у цій справі, виходив з того, що як до закінчення терміну дії договору оренди, так і протягом одного місяця після закінчення цього строку, позивачем не було заявлено про припинення або зміну його умов, оскільки, як убачається із матеріалів справи, звернення позивача про припинення терміну дії договору оренди відбулось 02.09.2016, тобто після спливу строку, визначеного законом, враховуючи визначення сторонами строку договору до 14.06.2016 включно.
Однак, Верховний Суд не погодився з такими висновками суду апеляційної інстанції, оскільки, як встановлено місцевим та апеляційним судами, позивач листом від 13.04.2016 за вих. №11-13-02053 (в строк менший одного місяця з моменту направлення пропозиції про продовження дії договору оренди від 30.03.2016) повідомив відповідача про необхідність надання до регіонального відділення документів для проведення конкурсного відбору суб`єктів оціночної діяльності, а листом від 24.05.2016 № 067 відповідачем надано пакет документів для проведення конкурсного відбору суб`єктів оціночної діяльності.
Відтак, відповідач був поінформований про спеціальні вимоги законодавства про необхідність здійснення оцінки державного майна, яке не оцінювалося понад три роки, як передумову для укладення договору про продовження дії договору оренди. Також, судами встановлено, що відповідач не дотримався визначеної законодавцем процедури щодо узгодження орендної плати за державне майно, яке орендується понад три роки без проведення експертної оцінки його вартості згідно статті 11 Закону України "Про оренду державного та комунального майна" та узгодження сторонами розміру орендної плати за методикою, затвердженою Кабінетом Міністрів України.
З огляду на таке, касаційний суд дійшов висновку про правомірність висновків місцевого суду про необхідність застосування процедури пролонгації спірного договору оренди відповідно до статті 11 Закону України "Про оренду державного та комунального майна", що виключає безумовне продовження договорів оренди державного майна, яке не оцінювалося ФДМУ понад три роки.
Тобто у справі № 908/1435/17 Верховним Судом надавалась оцінка запереченням орендодавця щодо поновлення договору оренди нерухомого майна, а у справі № 905/2186/18 судами встановлено, що таких заперечень у строк встановлений договором орендодавцем надано не було.
При цьому у справі № 908/1435/17 Верховний Суду акцентував увагу на те, що оцінка майна не проводилась саме ФДМУ.
Посилання скаржника на постанову Верховного Суду України від 22.02.2017 у справі № 920/132/16 колегію не приймаються, оскільки вона не містить правової позиції щодо застосування статті 11 Закону України "Про оренду державного і комунального майна" та пункту 2 Методики оцінки об`єктів оренди, адже Верховним Судом України було відмовлено у задоволенні заяви Департаменту фінансів Сумської обласної державної адміністрації про перегляд Верховним Судом України постанови Вищого господарського суду України від 26.10.2016 у справі № 920/132/16, у зв`язку з тим, що матеріали заяви та додані до неї постанови не свідчили про неоднакове застосування судом касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права. 
Таким чином, зазначені постанови свідчать, що предмет і підстави позовів, зміст позовних вимог, установлені фактичні обставини, а також матеріально-правове регулювання спірних відносин у справах № 904/3415/18, № 908/1435/17, №   912/3564/17, № 920/132/16 є відмінними від предмета, підстав позову, змісту позовних вимог та обставин у справі №   905/2186/18, правовідносини у цих справах є різними, позивачі зверталися до суду за захистом різних прав.
Отже, після відкриття касаційного провадження у справі №    905/2168/18 суд касаційної інстанції встановив, що висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду постановах від 09.04.2019 у справі №   904/3415/18, від 06.09.2018 у справі № 908/1435/17, від 03.09.2019 у справі №   912/3564/17 та у постанові Верховного Суду України від 22.02.2017 у справі №   920/132/16 на які послався скаржник, обґрунтовуючи вимоги, заявлені у касаційній скарзі, стосуються правовідносин, які не є подібними правовідносинам у справі №   905/2186/18.
Таким чином, наведена скаржником підстава касаційного оскарження, передбачена у пункті 1 частини 2 статті 287 ГПК України (у редакції, чинній з 08.02.2020), не отримала підтвердження після відкриття касаційного провадження. 
Щодо решти доводів, викладених скаржником у касаційній скарзі, Верховний Суд зазначає, що умовою для застосування положень пункту 1 частини 3 статті 310 ГПК України є висновок про обґрунтованість заявлених у касаційній скарзі підстав касаційного оскарження, передбачених пунктами 1, 2, 3 частини 2 статті 287 цього Кодексу. Проте у цій справі заявлені скаржником підстави для касаційного оскарження судових рішень попередніх інстанцій з посиланням на пункт 1 частини 2 статті 287 ГПК України не підтвердилися.
Крім того, Верховний Суд вважає за необхідне зауважити, що відповідно до частини 2 статті 11 Закону України "Про оренду державного та комунального майна", оцінка об`єкта оренди здійснюється за методикою, затвердженою Кабінетом Міністрів України, та передує укладенню договору оренди. У разі якщо на момент продовження дії договору оренди остання оцінка об`єкта оренди була зроблена більш як три роки тому, для продовження (поновлення) договору оренди провадиться оцінка об`єкта оренди.
Оцінка майна, що перебуває в державній та комунальній власності та передається в оренду провадиться відповідно до Методики оцінки об`єктів оренди, затвердженої постановою Кабінету Міністрів України № 629 від 10.08.1995.
Відповідно до пункту 2 Методики, оцінка об`єктів оренди проводиться з метою визначення вартості таких об`єктів згідно з положеннями (національними стандартами) оцінки майна та цією Методикою з урахуванням положень (стандартів) бухгалтерського обліку для відображення її в договорі оренди та використання під час розрахунку орендної плати. Оцінка обов`язково проводиться перед укладенням договору оренди та перед продовженням (поновленням) договору оренди у разі, коли на момент продовження дії такого договору остання оцінка об`єкта оренди була проведена більш як три роки тому. Результати незалежної оцінки є чинними протягом шести місяців від дати оцінки, якщо інший строк не передбачений у звіті щодо незалежної оцінки. Передбачені цією Методикою послуги з проведення незалежної оцінки об`єкта оренди оплачує орендар.
З наведених положень законодавства чітко вбачається, що оцінка об`єкта оренди обов`язково проводиться перед укладенням договору оренди та перед його продовженням (поновленням) у разі, коли на момент продовження дії такого договору остання оцінка була проведена більш як три роки тому.
Аналогічну правову позицію викладено Верховним Судом у справі № 921/116/18 (постанова від 05.05.2020).
При цьому, у зазначеній постанові від 05.05.2020 у справі № 921/116/18 Верховний Суд наголосив, що пунктом 6 Методики оцінки об`єктів оренди дійсно передбачено, що першим етапом оцінки є укладення договору про проведення незалежної оцінки майна, однак як вже зазначалося така оцінка має передувати процедурі пролонгації договору оренди, а тому Позивач не має законних підстав вимагати від Відповідача укладення договору на проведення оцінки під час дії договору оренди, навіть для перегляду розміру орендної плати.  
Крім цього, Верховний Суд у зазначеній постанові наголосив, що спір фактично виник внаслідок неналежного ставлення РВ ФДМУ по Тернопільській області до свого обов`язку з управління державним майном, оскільки останнє не змогло належним чином провести оцінку об`єкта оренди і наразі намагається власну недбалість виправити за рахунок судового рішення. 
З огляду на викладене Верховний Суд доходить висновку про наявність підстав для закриття касаційного провадження за касаційною скаргою Регіонального відділення Фонду державного майна України по Харківській, Донецькій та Луганській областях на рішення Господарського суду Донецької області від 17.01.2020 і постанову Східного апеляційного господарського суду від 26.05.2020 у справі № 905/2186/18.
Відповідно до прецедентної практики Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) спосіб, у який стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (право на справедливий суд) застосовується до апеляційних та касаційних судів, має залежати від особливостей процесуального характеру, а також до уваги мають бути взяті норми внутрішнього законодавства та роль касаційних судів у них. З урахуванням особливого характеру ролі Верховного Суду як касаційного суду, процедура, яка застосовується у Верховному Суді, може бути більш формальною (рішення у справах: "LEVAGES PRESTATIONS SERVICES v. FRANCE", № 21920/93, § 45, ЄСПЛ, від 23.10.1996; "BRUALLA GOMEZ DE LA TORRE v. SPAIN", № 26737/95, § 37, 38, ЄСПЛ, від 19.12.1997).
Усталена практика ЄСПЛ наголошує, що право на касаційне оскарження не є безумовним, а тому встановлення законодавцем порядку доступу до касаційного суду не є обмеженням в отриманні судового захисту, оскільки це зумовлено виключно особливим статусом Верховного Суду, розгляд скарг яким має на меті забезпечувати сталість та єдність судової практики, а не можливість проведення "розгляду заради розгляду". При цьому процесуальні обмеження зазвичай запроваджуються для забезпечення ефективності судочинства, а право на доступ до правосуддя, як відомо, не є абсолютним правом, і певні обмеження встановлюються законом з урахуванням потреб держави, суспільства чи окремих осіб (наведену правову позицію викладено в ухвалі об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від    27.11.2018 у   справі №   910/4647/18).
Чинне законодавство України надає Верховному Суду право використовувати процесуальні фільтри, закріплені в пункті 5 частини 1 статті 296 ГПК України, що повністю узгоджується з прецедентною ЄСПЛ, положеннями статті 129 Конституції України, завданнями і принципами господарського судочинства.
Керуючись статтями   234, 235, 296 Господарського процесуального кодексу України, Верховний Суд

УХВАЛИВ:
Касаційне провадження за касаційною скаргою Регіонального відділення Фонду державного майна України по Харківській, Донецькій та Луганській областях на рішення Господарського суду Донецької області від 17.01.2020 і постанову Східного апеляційного господарського суду від 26.05.2020 у справі №   905/2186/18 закрити.
Ухвала набирає законної сили з моменту її оголошення суддями, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий                                                                                Н.   О.   Волковицька

Судді                                                                                          С. К. Могил

                                                                                          О. В. Случ