Справа № 428/378/20 
Провадження № 22-ц/810/410/20 

П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 серпня 2020 року             Луганський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого                           Назарової М.В.,
суддів:                                     Авалян Н.М., Стахової Н.В.,
за участю секретаря                Сінько А.І.,
учасники справи: 
позивач - ОСОБА_1 , відповідач - Сєвєродонецька міська рада, 
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань Луганського апеляційного суду в м. Сєвєродонецьку
апеляційну скаргу ОСОБА_1 в особі свого представника ОСОБА_2 
на рішення Сєвєродонецького міського суду Луганської області від 15 квітня 2020 року, ухваленого Сєвєродонецьким міським судом Луганської області у складі: судді Кордюкової Ж.І. в приміщенні того ж суду, 
у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Сєвєродонецької міської ради Луганської області про визнання права власності на квартиру,

в с т а н о в и в:

У січні 2020 року позивачка ОСОБА_1 звернулась до суду з вказаним позовом, який мотивувала тим, що позивачці на праві власності належить квартира за адресою: АДРЕСА_1 , яка набута за договором міни серії ААБ № 191036 від 10 грудня 1996 року, посвідченого державним нотаріусом Сєвєродонецької державної нотаріальної контори Перепелицею Ю.М., реєстраційний номер 1-6838, примірник якого позивачем втрачений, і залишився лише один екземпляр договору у сторони договору міни ОСОБА_3 .
Позивачці державним нотаріусом Першої державної нотаріальної контори відмовлено у видачі дублікату даного договору, оскільки нотаріальна справа знаходиться в архіві в м. Луганську на тимчасово окупованій території України.
Із посиланням як на правову підставу своїх вимог на ст. 657, 334, 716, 316, 317 , 319, 392 ЦК України позивачка просила визнати за ОСОБА_1 , ОСОБА_4 та ОСОБА_5 право власності на квартиру, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 , яка набута за договором міни від 10 грудня 1996 року, посвідченим державним нотаріусом Сєвєродонецької державної нотаріальної контори Перепелицею Ю.М. 10.12.1996 року, реєстраційний номер 1-6838.
Ухвалою Сєвєродонецького міського суду Луганської області від 15 квітня 2020 року відмовлено у прийнятті визнання представником відповідача ОСОБА_6 позовних вимог та продовжено судовий розгляд.
Рішенням Сєвєродонецького міського суду Луганської області від 15 квітня 2020 року відмовлено ОСОБА_1 у задоволенні заявлених позовних вимог.
Рішення суду мотивовано тим, що позивачем не надано суду жодних доказів факту належності ОСОБА_1 спірного нерухомого майна, відсутні відомості про реєстрацію за будь-ким права власності на спірну квартиру та правові підстави для звернення позивача в інтересах ОСОБА_4 та ОСОБА_5 .
В апеляційній скарзі позивачка ОСОБА_1 в особі свого представника ОСОБА_2 вважає оскаржуване рішення прийнятим в результаті неповного з`ясування обставин, що мають значення для справи, з порушенням норм процесуального та матеріального права та просить скасувати рішення Сєвєродонецького міського суду Луганської області від 15 квітня 2020 року та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.
Доводами апеляційної скарги є незабезпечення судом особистої участі представників позивача у судовому засіданні, що призвело до неможливості представнику скаржниці відстояти свою позицію по даній справі; безпідставне неприйняття визнання позову від представника відповідача; не взяття судом до уваги відсутність у 1996 році обов`язку внесення даних про набуття права власності, який з`явився лише з 2011 року відповідно до Постанови КМУ від 22 червня 2011 р. № 703 «Про затвердження Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень, і у 1996 році не існувало зобов`язань щодо внесення таких даних до БТІ, тому дані про власника в спірної квартири в БТІ відсутні; судом неправильно застосовано ст. 392 ЦК України до виниклих правовідносин.
Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 09 червня 2020 року визначено головуючим суддею (суддею-доповідачем) Назарову М.В., склад колегії суддів - Лозко Ю.П., Стахової Н.В.
Апеляційне провадження по справі було відкрито 10 червня 2020 року.
Протоколом повторного автоматизованого розподілу справ від 22 червня 2020 року замінено суддю Лозко Ю.П. на суддю Авалян Н.М. у зв`язку із перебуванням першої у відпустці.
Ухвалою суду від 23 червня 2020 року справу призначено до апеляційного розгляду на 04 серпня 2020 року о 14-30 год. 
У судовому засіданні представник позивачки ОСОБА_2 підтримав доводи апеляційної скарги.
Позивачка, представник позивачки ОСОБА_7. , відповідач, належним чином повідомлені про дату, час та місце розгляду справи, до судового засідання не з`явилися, що відповідно до частини другої статті 372 ЦПК України не перешкоджає розгляду справи.
Заслухавши суддю-доповідача, осіб, які брали участь у розгляді справи, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає скаргу такою, що підлягає частковому задоволенню.
Відповідно до частини четвертої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.
Відповідно до ст. 263 ЦПК України рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. 
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права і з дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосування норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. 
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Спірні правовідносини по справі виникли з приводу визнання за позивачкою ОСОБА_1 та за двома іншими особами - ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , які залучені до участі у справі, права власності на квартиру за адресою: АДРЕСА_1 , оскільки позивачка прагне здійснення державної реєстрації права власності на спірну квартиру, на яку нею втрачено правовстановлюючий документ у вигляді договору міни від 10 грудня 1996 року, і саме в цьому полягає її інтерес, за захистом якого вона звернулася до суду. 
Стаття 15 Цивільного кодексу України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.
Відповідно до статті 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Одним із способів захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання права.
Згідно з положеннями статті 328 Цивільного кодексу України (у редакції, чинній на момент звернення з позовом до суду) право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.
За змістом статті 41 Конституції України та статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю та мирно володіти своїм майном; право приватної власності є непорушним; ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності.
Статтями 13, 15 діючого на момент виникнення вказаних правовідносин Закону України «Про власність» визначено квартиру як об`єкт права приватної власності та права громадянина, який став власником цього майна, розпоряджатися цим майном на свій розсуд: продавати, обмінювати, здавати в оренду, укладати інші угоди, не заборонені законом.
Статтею 242 ЦК Української СРС (в редакції, чинній станом на час виникнення спірних правовідносин) передбачене застосування до договору міни правил купівлі-продажу (стаття 242 ЦК України), а статтею 227 визначено, що договір купівлі-продажу жилого будинку повинен бути нотаріально посвідчений, якщо хоча б однією з сторін є громадянин, недійсність договору у разі недодержання цієї вимоги і обов`язковість реєстрації договору у виконавчому комітеті місцевої Ради народних депутатів. 
Відповідно до частини першої статті 317 Цивільного кодексу України, що діє станом на час вирішення спору, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.
Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону (частини перша та друга статті 319 Цивільного кодексу України).
Згідно із частиною першою статті 321 Цивільного кодексу України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.
Згідно зі статтею 392 Цивільного кодексу України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.
Вирішуючи спір про визнання права власності на підставі статті 392 цього Кодексу, слід враховувати, що за змістом вказаної норми права судове рішення не породжує права власності, а лише підтверджує наявне у позивача право власності, набуте раніше на законних підставах, якщо відповідач не визнає, заперечує або оспорює його.
Отже, передумовами та матеріальними підставами для захисту права власності у судовому порядку є наявність підтвердженого належними доказами як права власності на майно, яке оспорюється або не визнається іншою особою, так і порушення (невизнання або оспорювання) цього права на спірне майно.
Відповідно до частини першої статті 48 ЦПК України сторонами в цивільному процесі з розгляду справ позовного провадження є позивач і відповідач.
Позивачем у позові про визнання права власності на майно може бути суб`єкт, який вважає себе власником певного майна, однак не може належним чином реалізувати свої правомочності у зв`язку із наявністю щодо цього права сумнівів з боку третіх осіб чи необхідністю одержати правовстановлюючі документи.
Відповідачем у такому позові є будь-яка особа, яка сумнівається в належності майна позивачеві або не визнає за ним права здійснювати правомочності власника, або така особа, що має до майна власний інтерес.
Як зазначає позивачка, її право власності на спірну квартиру, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 , виникло на підставі укладеного 10.12.1996 року між ОСОБА_1 , ОСОБА_4 та ОСОБА_5 та ОСОБА_9 договору міни (а.с. 2), примірник якого втрачено та постановою про відмову у вчиненні нотаріальної дії, винесеної державним нотаріусом Першої Сєвєродонецької державної нотаріальної контори Сергієнко А.С. № 1331/02-31 від 04.10.2019 року, відмовлено ОСОБА_1 у видачі дублікату договору міни, посвідченого 10.12.1996 року ОСОБА_10 , державним нотаріусом Першої Сєвєродонецької державної нотаріальної контори, реєстр. № 1-6838, у зв`язку з тим, що відсутні доступи до державного нотаріального архіву, який знаходиться на непідконтрольній Україні території (а.с. 13), що спонукало позивачку звернутися до суду.
Отже, підставою виникнення права власності зазначається укладення договору міни із ОСОБА_9 , якому спірна квартира належала на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданому Сектором приватизації житла м. Сєвєродонецька 29 червня 1995 року.
Про зберігання одного екземпляру договору міни у вказаної особи зазначає позивач в позовній заяві.
Проте, за таких умов ОСОБА_9 як колишній власник спірного майна не залучений до участі у справі, натомість у якості відповідача позивачкою залучено до участі у справі Сєвєродонецьку міську Раду, матеріально-правовий зв`язок якої з позивачкою по справі з приводу визнання за останньої права власності на спірну квартиру відсутній.
Наведеного суд до уваги не взяв, помилково вдався до оцінки наданих позивачкою доказів та дійшов висновку про необґрунтованість позову, у той час коли пред`явлення позову до неналежного відповідача є самостійною підставою для відмови у задоволенні позову.
       Довід скарги про невзяття судом до уваги визнання позову відповідачем Сєвєродонецькою міською радою є помилковим, оскільки визнання позову неналежним відповідачем порушує права іншої особи, не залученої до участі у справі, та позбавляє таке визнання правового сенсу та будь-якого правового значення (постанова Верховного Суду від 01.07.2020 у справі № 554/5000/18).
Іншим доводам апеляційної скарги колегія суддів не дає оцінки, оскільки це може мати місце під час розгляду справи із належним відповідачем по справі.
Вказане порушення норм процесуального права з огляду на вимоги п. 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України є підставою для скасування рішення суду та ухвалення нового рішення про відмову у задоволенні позову.

Керуючись ст. 367, 374, 376 ЦПК України, апеляційний суд 

п о с т а н о в и в:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 в особі свого представника ОСОБА_2 задовольнити частково.
Рішення Сєвєродонецького міського суду Луганської області від 15 квітня 2020 року скасувати та ухвалити нове рішення.
Відмовити у задоволенні позову ОСОБА_1 до Сєвєродонецької міської ради Луганської області про визнання права власності на квартиру.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови. 

Дата складення повного тексту постанови - 05 серпня 2020 року.

Головуючий

Судді: