Постанова
Іменем України
 
31 серпня 2020 року
м. Київ
 
справа № 314/5993/14
провадження № 61-4283св18
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Русинчука М. М. (суддя-доповідач), Антоненко Н. О., Журавель В. І.,
 
учасники справи:
позивач - Товариство з обмеженою відповідальністю «Кредитні ініціативи»,
відповідачі: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 ,
розглянув у попередньому судовому засіданні в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу ОСОБА_1 , подану її представником ОСОБА_3 , на рішення Вільнянського районного суду Запорізької області від 30 травня 2017 року в складі судді Кіяшко В. О. та рішення Апеляційного суду Запорізької області від 07 грудня 2017 року в складі колегії суддів: Воробйової І. А., Бєлки В. Ю., Онищенка Е. А.,
ВСТАНОВИВ:
Короткий зміст позовних вимог
У жовтні 2014 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Кредитні ініціативи» (далі - ТОВ «Кредитні ініціативи») звернулося до суду з позовом до  ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості.
На обґрунтування позовних вимог ТОВ «Кредитні ініціативи» зазначало, що ПАТ «Сведбанк», який є правонаступником АКБ «ТАС-Комерцбанк», 28 листопада 2012 року передало право вимоги за кредитним договором ТОВ «ФК «Вектор Плюс», а ця компанія, у свою чергу, того ж числа передала право вимоги позивачу ТОВ «Кредитні ініціативи». Таким чином, позивач набув статусу нового кредитора (стягувача) за укладеним з ОСОБА_1 договором від 23 квітня 2008 року № 0711/0408/45-009, відповідно до умов якого вона отримала кредит у розмірі 32 700,00 дол. США.
Відповідно до цього договору відповідач зобов`язалася повернути наданий кредит зі сплатою процентів за користування коштами в сумі, строки та на умовах, що передбачені цим кредитним договором. Крім того, з метою забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором між банком та ОСОБА_2 23 квітня 2008 року укладено договір поруки № 0711/0408/45-009 Р-1.
Позивач свої зобов`язання за договором виконав, надавши відповідачу кредит у розмірі 32 700,00 дол. США на умовах, що передбачені цим кредитним договором.
Відповідачі взятих на себе зобов`язань за договором не виконали, у зв`язку  з чим станом на 28 липня 2014 року утворилась заборгованість в розмірі 599 535,89 грн.
З огляду на викладене ТОВ «Кредитні ініціативи» просило суд стягнути солідарно з відповідачів на користь товариства заборгованість в сумі                599 535,89 грн, у тому числі заборгованість за кредитом - 386 888,16 грн, заборгованість за відсотками - 137 020,06 грн, заборгованість за пенею -   75 627,67 грн.
Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій
Заочним рішенням Вільнянського районного суду Запорізької області від             30 травня 2017 року позов ТОВ «Кредитні ініціативи» задоволено.
Стягнуто солідарно з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь ТОВ «Кредитні ініціативи» заборгованість за кредитним договором від 23 квітня 2008 року та договором поруки від 23 квітня 2008 року в розмірі 599 535,89 грн, у т ому числі: 386 888,16 грн - заборгованість за кредитом, 137 020,06 грн - заборгованість за відсотками, 75 627,67 грн - заборгованість за пенею.
Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції вважав, що зобов`язання за кредитним договором позичальник ОСОБА_1  та поручитель ОСОБА_2  не виконали, що є підставою для стягнення з них в солідарному порядку всієї суми заборгованості на користь нового кредитора. 
Ухвалою Вільнянського районного суду Запорізької області від 15 серпня 2017 року заяву ОСОБА_1 про перегляд заочного рішення залишено без задоволення.
Рішенням Апеляційного суду Запорізької області від 07 грудня 2017 року заочне рішення Вільнянського районного суду Запорізької області                       від 30 травня 2017 року скасовано в частині задоволення позовних вимог ТОВ «Кредитні ініціативи» до ОСОБА_2 , ухвалено в цій частині нове рішення, яким відмовлено в задоволенні позову ТОВ «Кредитні ініціативи» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором.               В решті рішення суду першої інстанції залишено без змін.
Апеляційний суд погодився з висновком суду першої інстанції в частині наявності підстав для стягнення кредитної заборгованості з ОСОБА_1 . Скасовуючи рішення суду першої інстанції в частині задоволення позовних вимог до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості як з поручителя, апеляційний суд виходив з того, що порука припинилась.
Короткий зміст вимог та доводи касаційної скарги
У січні 2018 року представник ОСОБА_1 подала до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції та рішення апеляційного суду,                      а справу передати на новий розгляд.
Касаційна скарга мотивована тим, що рішення судів першої та апеляційної інстанцій не відповідають критеріям законності та обґрунтованості. Суди попередніх інстанцій безпідставно не врахували, що укладений                              28 листопада 2012 року між ТОВ «ФК «Вектор Плюс» і ТОВ «Кредитні ініціативи» договір не відповідає нормам цивільного законодавства України, порушує права та законні інтереси ОСОБА_1 .
Відповідач вказує, що боржник має право не виконувати свого обов`язку новому кредитору до надання боржником доказів переходу прав                             у зобов`язанні до нового кредитора. Позивач не довів того, що право вимоги до ОСОБА_1 перейшло саме до нього, оскільки загальне формулювання договорів факторингу не зазначає, права вимоги до яких саме боржників перейшли до позивача.
Крім того, позивач не підтвердив належними доказами факту виконання банком обов`язку щодо надання ОСОБА_1 кредитних коштів, та в якій сумі. Розрахунку суми заборгованості відповідача перед ПАТ «Сведбанк»,                  з якого можна було б встановити, як утворилась заборгованість, суму її сплати, рух коштів на рахунку, суми прострочення, пені та інших складових заборгованості, немає.
Під час укладання договору факторингу від 28 листопада 2012 року між ПАТ «Сведбанк» і ТОВ «ФК «Вектор Плюс» було допущено порушення умов договору факторингу щодо отримання від банку попереднього письмового дозволу (погодження) спостережної ради банку, оскільки з моменту укладення договору пройшло менше одного року, а особа, яка мала намір придбати у фактора право вимоги заборгованості від боржників, не мала бездоганної ділової репутації. 
ТОВ «Кредитні ініціативи» хоча на момент вчинення договору факторингу                і була фінансовою установою, однак мала сумнівну ділову репутацію. При цьому розпорядженням Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг від 28 квітня 2017 року                  № 1466 заяву ТОВ «Кредитні ініціативи» про отримання ліцензії на провадження господарської діяльності з надання фінансових послуг залишено без розгляду.
Результат аналізу доводів касаційної скарги свідчить, що рішення судів попередніх інстанцій оскаржуються в частині задоволених позовних вимог ТОВ «Кредитні ініціативи» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, тому переглядається лише у цій частині.
Доводи особи, яка подала відзив на касаційну
У травні 2018 року на адресу суду від ТОВ «Кредитні ініціативи» надійшов відзив на касаційну скаргу, в якому зазначено про необґрунтованість доводів касаційної скарги ОСОБА_1 .
Позивач вважає, що суди попередніх інстанцій правильно встановили обставини справи та ухвалили судові рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, а тому просить касаційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції та постанову апеляційного суду - без змін.
Рух справи в суді касаційної інстанції
Ухвалою Верховного Суду від 21 березня 2018 року відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 та витребувано матеріали справи із суду першої інстанції.
Відповідно до пункту 2 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 15 січня 2020 року № 460-IX «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ», який набрав чинності 08 лютого 2020 року, касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом.
Позиція Верховного Суду
Перевіривши доводи касаційної скарги та матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку, що підстав для її задоволення немає.
Суди встановили, що між ПАТ «Сведбанк» і ОСОБА_1 був укладений кредитний договір від 23 квітня 2008 року № 0711/0408/45-009, відповідно до умов якого вона отримала кредит у розмірі 32 700,00 дол. США. 
Відповідно до цього договору відповідач зобов`язалася повернути наданий кредит зі сплатою процентів у сумі, строки та на умовах, що передбачені цим кредитним договором. Крім того, з метою забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором між банком та ОСОБА_2 23 квітня 2008 року було укладено договір поруки № 0711/0408/45-009 Р-1.
Порушивши норми закону і умови кредитного договору та договору поруки, ОСОБА_1 та ОСОБА_2 зобов`язання за договорами належним чином не виконали, у зв`язку з чим станом на 28 липня 2014 року виникла заборгованість в загальному розмірі 599 535,89 грн.
28 листопада 2012 року між ПАТ «Сведбанк», який є правонаступником              АКБ «ТАС-Комерцбанк», і ТОВ «ФК» Вектор Плюс» укладено договір факторингу. ТОВ «ФК» Вектор Плюс», у свою чергу, цього ж дня уклало такий самий договір з ТОВ «Кредитні ініціативи».
Пунктом 2.3 договору факторингу, укладеного між ТОВ «ФК «Вектор Плюс»               і ТОВ «Кредитні ініціативи», встановлено, що перехід від клієнта до фактора права вимоги заборгованості до боржників відбувається в дату відступлення, якою є дата укладення цього договору.
Пунктом 2.4 цього ж договору факторингу регулюється перехід права вимоги за договорами із забезпеченням.
Отже, враховуючи викладене, перехід права вимоги за договором кредиту та договором поруки підтверджується самим договором факторингу, укладеним 28 листопада 2012 року між ТОВ «ФК «Вектор Плюс» і ТОВ «Кредитні ініціативи».
Відповідно до статті 513 ЦК України правочин щодо заміни кредитора                    у зобов`язанні вчиняється у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобов`язання, право вимоги за яким передається новому кредиторові. Правочин щодо заміни кредитора у зобов`язанні, яке виникло на підставі правочину, що підлягає державній реєстрації, має бути зареєстрований в порядку, встановленому для реєстрації цього правочину, якщо інше не встановлено законом.
Відповідно до статті 514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.
Позивач у цій справі є сингулярним правонаступником первісного кредитора за укладеним кредитним договором, відповідно, описані кредитні правовідносини продовжують існувати з попереднім змістом. Відбулася виключно заміна сторони кредитора в існуючому зобов`язанні                   з попереднім змістом та усіма істотними умовами.
За правилами статті 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним, тобто існує презумпція правомірності наведених правочинів, допоки іншого висновку не дійде суд у самостійному провадженні.
Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі                         і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2019 року                        у справі № 643/17966/14-ц (провадження № 14-203цс19) зазначено: «стаття 204 ЦК України закріплює презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. Таким чином, у разі неспростування презумпції правомірності договору (у справі, що переглядається, - у зв`язку зі скасуванням судового рішення) всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а створені обов`язки підлягають виконанню».
Верховний Суд виходить з презумпції правомірності та чинності угод факторингу, укладених стосовно кредитного договору з ОСОБА_1 .
Аналогічний висновок викладено у постанові Верховного Суду від 13 липня 2020 року у справі № 756/1539/14-ц (провадження № 61-37762св18).
Вимога про визнання такого правочину недійсним стороною не пред`являлася, суди такі вимоги не вирішували, ОСОБА_1 не посилалась на обставини нікчемності договору й суд їх не встановив, а отже, умови договору факторингу підлягають застосуванню під час вирішення цієї справи.
З урахуванням наведеного Верховний Суд погоджується з висновком суду апеляційної інстанції про перехід прав кредитора від ПАТ «Сведбанк» до ТОВ «ФК «Вектор Плюс», а надалі до ТОВ «Кредитні ініціативи» за укладеним кредитним договором з ОСОБА_1 .
Відповідно до статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.
Згідно зі статтею 526 ЦК України зобов`язання повинно виконуватися належним чином згідно з умовами договору й вимогами ЦК України. 
Відповідно до статті 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). 
Згідно з частиною першою статті 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (частина перша статті 612 ЦК України).
Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 ЦК України).
Встановивши, що до ТОВ «Кредитні ініціативи» перейшло право вимоги до ОСОБА_1 за кредитним договором, а цю обставину відповідач не спростувала, суди дійшли обґрунтованого висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог та стягнення з ОСОБА_1 заборгованості за кредитним договором.
Доводи касаційної скарги щодо відсутності даних про перехід до позивача як нового кредитора права вимоги за кредитним договором до ОСОБА_1 спростовуються наявним у матеріалах справи «Реєстром заборгованостей боржників та купівельною ціною», який є додатком 1Б до зазначеного договору факторингу, в якому під № 856 зазначено боржника ОСОБА_1 , кредитний договір № 0711/0408/45-009 та суму заборгованості станом на   28 листопада 2012 року (дата укладення договору факторингу) - 32 625,00 дол. США (том 1, а. с. 64).
Колегія суддів відхиляє як безпідставні твердження відповідача про неповідомлення її позивачем про перехід до нього права вимоги за кредитним договором, оскільки позивач 18 серпня 2014 року рекомендованим листом надсилав обом відповідачам вимогу про дострокове повернення кредиту, в якій, зокрема, зазначав про перехід до нього права вимоги за кредитним договором на підставі договору факторингу від 28 листопада 2012 року.
Стосовно доводів касаційної скарги щодо відсутності розрахунку заборгованості і недоведеності її розміру колегія суддів зауважує, що такий розрахунок є в матеріалах справи (том 1, а. с. 22), а вказані в ньому суми заборгованості відповідач не спростувала.
Суд касаційної інстанції згідно зі статтею 400 ЦПК України не має повноважень втручатися в оцінку доказів та їх переоцінювати.
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.
Рішення суду першої та рішення апеляційного суду в оскарженій частині ухвалені з правильним застосуванням норм матеріального права та                       з додержанням норм процесуального права, доводи касаційної скарги                     є необґрунтованими. З огляду на викладене Верховний Суд дійшов висновку про залишення касаційної скарги без задоволення, а рішень судів попередніх інстанцій в оскарженій частині - без змін.
Керуючись статтями 400 (в редакції, чинній станом на 07 лютого 2020 року), 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової 
палати Касаційного цивільного суду
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу ОСОБА_1 , подану її представником ОСОБА_3 , залишити без задоволення.
Рішення Вільнянського районного суду Запорізької області від 30 травня 2017 року та рішення Апеляційного суду Запорізької області від 07 грудня 2017 року в оскарженій частині залишити без змін.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.
Судді                                                                                                           М. М. Русинчук
 
          Н. О. Антоненко
 
                                                                                                                       В. І. Журавель