ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/5287/20 Справа № 203/3281/14-ц 	  	Суддя у 1-й інстанції - Казак С. Ю. Суддя у 2-й інстанції - Пищида  М. М.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 липня 2020 року                                                                м. Дніпро

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Дніпровського апеляційного суду у складі:
головуючого – Пищиди М.М.
 
суддів – Ткаченко І.Ю., Каратаєвої Л.О.
 
розглянувши у спрощеному позовному провадженні в м. Дніпро апеляційну скаргу ОСОБА_1 на заочне рішення Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 15 жовтня 2014 року у справі за позовом акціонерного товариства комерційний банк "ПриватБанк" до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором,-
                                В С Т А Н О В И Л А:
       У травні 2014 року позивач звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором.
       В обґрунтування позовних вимог зазначив, що 14.08.2007 року між банком та відповідачем було укладено кредитний договір, відповідно до якого останній отримав кредит в сумі 7000 грн., зі сплатою відсотків за користування кредитом в розмірі 30% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом. 
       Свої зобов`язання за кредитним договором позичальник не виконує, в зв`язку з чим, станом на 28.02.2014 року має заборгованість в сумі 23054 грн. 23 коп., що складається з заборгованості по кредиту в сумі 5658 грн. 03 коп., заборгованості по процентам за користування кредитом в сумі 14 222 грн. 19 коп., заборгованості по комісії за користування кредитом в сумі 1 600 грн, штрафу (фіксована частина) в сумі 500 грн., штрафу (процентна складова) в сумі 1074 грн. 01 коп. 
       На підставі цього, позивач просив суд стягнути з відповідача заборгованість за кредитним договором в сумі 23 054 грн. 23 коп. та судові витрати по справі (а.с.2-7).
       Заочним рішенням Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 15 жовтня 2014 року позов Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПРИВАТБАНК» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором задоволено повністю.
       Стягнуто з відповідача ОСОБА_1 на користь Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПРИВАТБАНК» заборгованість за кредитним договором від 14 серпня 2007 року в сумі 23054 грн. 23 коп., що складається з заборгованості по кредиту в сумі 5658 грн. 03 коп., заборгованості по процентам за користування кредитом в сумі 14222 грн. 19 коп., заборгованості по комісії за користування кредитом в сумі 1600 грн., штрафу (фіксована частина) в сумі 500 грн., штрафу (процентна складова) в сумі 1074 грн. 01 коп.
       Стягнуто з відповідача ОСОБА_1 на користь Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПРИВАТБАНК» судовий збір в сумі 243 грн. 60 коп (а.с.61-62).
       Ухвалою Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 13 лютого 2020 року відмовлено у задоволенні заяви ОСОБА_1 про перегляд вищевказаного заочного рішення (а.с.114-115).
Не погодившись з вказаним заочним рішенням суду, ОСОБА_1 звернувся до суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення суду та ухвалити нове, яким у задоволенні позовних вимог відмовити.
В обґрунтування апеляційної скарги посилається на те, що при винесенні рішення судом першої інстанції порушені норми матеріального та процесуального права.
Зазначає, що вимоги Банку є недоведеними. Крім того, Банк пропустив строк позовної давності (а.с.119-125).
Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 274 ЦПК України у порядку спрощеного позовного провадження розглядаються малозначні справи.
Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.
Для цілей цього кодексу малозначними справами є: справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (п. 1 ч. 6 ст. 19 ЦПК України).
Згідно з ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
Отже, враховуючи викладене апеляційна скарга ОСОБА_1 на заочне рішення Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 15 жовтня 2014 року, підлягає розгляду в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи та без їх виклику як малозначна
Перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду, в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу задовольнити, виходячи з наступного.
       Судом першої інстанції встановлено, що 14.08.2007 року між сторонами було укладено кредитний договір, відповідно до якого ОСОБА_1 отримав кредит в сумі 7000 грн., зі сплатою відсотків за користування кредитом в розмірі 30% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом.
       Свої зобов`язання за кредитним договором відповідач не виконував, в зв`язку з чим, станом на 28.02.2014 року має заборгованість в сумі 23054 грн. 23 коп., що складається з заборгованості по кредиту в сумі 5658 грн. 03 коп., заборгованості по процентам за користування кредитом в сумі 14222 грн. 19 коп., заборгованості по комісії за користування кредитом в сумі 1600 грн., штрафу (фіксована частина) в сумі 500 грн., штрафу (процентна складова) в сумі 1074 грн. 01 коп., що підтверджується відповідним розрахунком, наданим до позовної заяви.
       Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з їх обґрунтованості. 

       Однак, колегія суддів не може погодитись з таким висновком суду першої інстанції.
       Відповідно до частин першої, другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).
       За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
       Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
       У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог – відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
       Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит.
       Частиною другою статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.
       Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України).
       Згідно із частиною першою статті 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона – підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.
       За змістом статті 634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.
       У переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець (в даному випадку АТ КБ «ПриватБанк»).
       Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений.
       Згідно зі статтею 1049 згаданого Кодексу позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
       Як вбачається з матеріалів справи, у наданій анкеті-заяві, яка підписана відповідачем, зазначено: Тип картки: Універсальна Голд. Валюта: Гривня. Вид кредитного ліміту: фінансовий. Сума кредитного ліміту : 7000 грн. Базова процентна ставка: 30 % із розрахунку 360 днів на рік. Строк дії кредитного ліміту: відповідає строку дії картки. 
       Тобто, із зазначеної анкети-заяви, яка підписана відповідачем, вбачається, що сторони погодили розмір процентів за користування кредитом.
       Згідно розрахунку, наданого банком, заборгованість за процентами за користування кредитом нарахована Банком за період, з 22.08.2007 року по 28.02.2014 року, у розмірі 14 222,19 грн, що становить прострочену заборгованість за процентами. 
       Однак, як вбачається з матеріалів справи, прострочена заборгованість нараховувались за ставкою 60%, що не узгоджувалася сторонами.
       Крім того, у цій заяві, підписаній сторонами, відсутні умови договору про встановлення відповідальності у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення зобов`язання у вигляді грошової суми та її визначеного розміру.
       Банк, пред`являючи вимоги про погашення кредиту, просив у тому числі, крім тіла кредиту (сума, яку фактично отримав в борг позичальник), стягнути складові його повної вартості.
       Позивач, обґрунтовуючи право вимоги в цій частині, в тому числі їх розмір і порядок нарахування, крім самого розрахунку кредитної заборгованості за договором, посилався на Витяг з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку, як невід`ємні частини спірного договору.
       При цьому, матеріали справи не містять підтверджень, що саме цей Витяг з Умов розумів відповідач та ознайомився і погодився з ним, підписуючи заяву-анкету про приєднання до умов та Правил надання банківських послуг ПриватБанку.
       Крім того, роздруківка із сайту позивача належним доказом бути не може, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (банку), яка може вносити і вносить відповідні зміни в умови та правила споживчого кредитування, що підтверджено й у постанові Верховного Суду України від 11 березня 2015 року (провадження № 6-16цс15) і не спростовано позивачем при розгляді вказаної справи.
       Також, колегія суддів вважає, що в даному випадку також неможливо застосувати до вказаних правовідносин правила частини першої статті 634 ЦК України за змістом якої – договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому, оскільки Умови та правила надання банківських послуг, що розміщені на офіційному сайті позивача (www.privatbank.ua) неодноразово змінювалися самим АТ КБ «ПриватБанк» в період – з часу виникнення спірних правовідносин до моменту звернення до суду із вказаним позовом, тобто кредитор міг додати до позовної заяви Витяг з Умов у будь-яких редакціях, що найбільш сприятливі для задоволення позову.
       За таких обставин та без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачу Умови та правила банківських послуг, відсутність у анкеті-заяві домовленості сторін про сплату відсотків за користування кредитними коштами, наданий банком Витяг з Умов не може розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачем кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин.
       Також, колегія суддів зазначає, що ухвалою Дніпровського апеляційного суду від 02 червня 2020 року витребувано у позивача довідку, що підтверджує строк дії кредитної картки, виданої ОСОБА_1 за кредитним договором б/н від 14 серпня 2007 року та виписку по особовому рахунку ОСОБА_1 відкритого за умовами договору б/н в від 14 серпня 2007 року із зазначенням руху коштів по кредитній картці.
       Позивачем зазначену ухвалу не виконано, витребувані докази суду не направлено.
       Отже, позивач не скористався наданими йому правами та не обґрунтував свої позовні вимоги, не надав суду доказів на їх підтвердження, оскільки згідно із ч. 1 ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, а відповідно до ч. 3 ст. 12, ч., ч. 1, 5, 7 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. При цьому, докази подаються сторонами та іншими учасниками справи, суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи.
       Відповідно до змісту ч. 1 ст. 1050 ЦК України з урахуванням ст. 526, 527, 530 ЦК України, банк повинен довести надання позичальникові грошових коштів у розмірі та відповідно, на умовах встановлених договором.
       Однак банком це зроблено не було, внаслідок чого колегія суддів дійшла до висновку про відсутність належних та допустимих доказів для задоволення позовних вимог.
       Відповідно до ст. 376 ЦПК України підставою для зміни чи скасування рішення суду першої інстанції є неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
       З урахуванням викладеного, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, а рішенню суду скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову в задоволенні позовних вимог.
       На підставі ст. 141 ЦПК України, з позивача на користь апелянта слід стягнути судовий збір за подання апеляційної скарги в розмірі 365,40 грн.
       На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 376, 381-384 ЦПК України, колегія суддів, -
П О С Т А Н О В И Л А :
       Апеляційну скаргу ОСОБА_1 — задовольнити.
       Заочне рішення Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 15 жовтня 2014 року — скасувати.
       У задоволенні позову акціонерного товариства комерційний банк "ПриватБанк" до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором — відмовити.
       Стягнути з акціонерного товариства комерційний банк "ПриватБанк" на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 365,40 грн.
       Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена відповідно до чинного законодавства.
       Судді: