ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 серпня 2020 р.	Справа № 520/464/20	
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
Головуючого судді: Бегунца А.О.,
Суддів: Рєзнікової С.С. ,  Мельнікової Л.В. ,
розглянувши в порядку письмового провадження у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою Ліквідаційної комісії Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Харківській області на рішення Харківського окружного адміністративного суду від 06.04.2020 року, головуючий суддя І інстанції: Мороко А.С., майдан Свободи, 6, м. Харків, 61022, повний текст складено 13.04.20 року по справі № 520/464/20
за позовом                      ОСОБА_1  
до                     Ліквідаційної комісії Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Харківській області                             
про визнання протиправними та скасування наказів,
ВСТАНОВИВ:
Позивач, ОСОБА_1 , звернулась до Харківського окружного адміністративного суду з позовом до Ліквідаційної комісії Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Харківській області (далі - відповідач), в якому просила суд:
- визнати незаконним та скасувати наказ Головного управління МВС України в Харківській області № 86 о/с від 11.12.2019 в частині, якою звільнено згідно з пунктом 1 частини 1 статті 40 Кодексу законів про працю України та відповідно до п. 64 "Г" (через скорочення штатів) Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ, у запас Збройних сил України майора міліції ОСОБА_1 /М-122611/, інспектора сектору кадрового забезпечення Київського РВ ХМУ ГУМВС України в Харківській області з 11.12.2019;
- визнати незаконним та скасувати наказ Головного управління МВС України в Харківській області № 86 о/с від 11.12.2019 в частині, якою поновлено майора міліції ОСОБА_1 /М-122611/ в органах внутрішніх справ України на посаді інспектора сектору кадрового забезпечення Київського РВ ХМУ ГУМВС України в Харківській області з 11.12.2019.
В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що звільнення ОСОБА_1 відбулось із численними порушеннями норм чинного законодавства України зі сторони відповідача, що призвело до порушення її права на працю.
Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 06 квітня 2020 року вказаний позов задоволено. Визнано  незаконним та скасовано наказ Головного управління МВС України в Харківській області № 86 о/с від 11.12.2019 в частині, якою звільнено згідно з пунктом 1 частини 1 статті 40 Кодексу законів про працю України та відповідно до п. 64 "Г" (через скорочення штатів) Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ, у запас Збройних сил України майора міліції ОСОБА_1 (М-122611), інспектора сектору кадрового забезпечення Київського РВ ХМУ ГУМВС України в Харківській області з 11.12.2019. Визнано незаконним та скасовано наказ Головного управління МВС України в Харківській області № 86 о/с від 11.12.2019 в частині, якою поновлено майора міліції ОСОБА_1 (М-122611) в органах внутрішніх справ України на посаді інспектора сектору кадрового забезпечення Київського РВ ХМУ ГУМВС України в Харківській області з 11.12.2019.
Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, відповідачем подано апеляційну скаргу, згідно з якою апелянт просить суд скасувати оскаржуване рішення та прийняти нове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог, посилаючись на порушення судом при вирішенні справи норм матеріального та процесуального права.         
Зокрема, апелянт посилався на те, що судом першої інстанції не враховано всі обставини справи, оскільки при виданні наказу про поновлення позивачки Ліквідаційна комісія Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Харківській області діяла в межах та у спосіб передбачений Конституцією та Законами України.
Позивачем подано відзив на апеляційну скаргу, в якому він просить суд апеляційної інстанції залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.
На підставі положень п. 3 ч. 1 ст. 311 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) справа розглянута в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.
Колегія суддів заслухавши суддю-доповідача, перевіривши в межах доводів апеляційної скарги рішення суду першої інстанції вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з наступних підстав.
Судом першої інстанції встановлено та підтверджено в суді апеляційної інстанції, що ОСОБА_1 з 24.04.2002 проходила безперервну публічну службу в органах внутрішніх справ України, з 09.11.2011  - на посаді інспектора сектору кадрового забезпечення Київського РВ ХМУ ГУМВС України в Харківській області. Має спеціальне звання - майор міліції.
За наказом Харківського міського управління ГУ МВСУ в Харківській області № 28 о/с від 13.03.2015  позивач перебувала у відпустці по погляду за дитиною до досягнення дитиною трирічного віку з 22.02.2015  по 30.09.2017.
20.03.2018  від ОСОБА_1 надійшов рапорт про надання відпустки по догляду за дитиною до досягненню нею віку 4 років.
26.03.2018 наказом ГУ МВС України в Харківській обл. №66 о/с позивачу надана відпустка для догляду за дитиною з 31.03.2018  до 01.10.2018.
Обставини проходження позивачем публічної служби в органах внутрішніх справ України досліджувались судами у межах справ №820/11945/15, №820/3791/16, №820/2640/18, 520/11720/18.
Так, у справі №820/11945/15 позивач заявляла вимоги про скасування наказу ГУ МВС України в Харківській області № 683 о/с в частині звільнення майора міліції ОСОБА_1 , інспектора сектору кадрового забезпечення Київського РВ ХМУ ГУ (яка перебуває у відпустці по догляду за дитиною до досягнення нею 3-х років), за п. 64 п. "г" Положення з   06.11.2015  з органів внутрішніх справ та поновлення її в органах внутрішніх справ України на посаді інспектора сектору кадрового забезпечення Київського РВ ХМУ ГУ з 06.11.2015. Постановою Харківського окружного адміністративного суду від 26.04.2016  скасовано наказ ГУ МВСУ в Харківській області № 683 о/с від 06.11.2015  у частині звільнення  ОСОБА_1 та поновлено останню на посаді інспектора сектору кадрового забезпечення Київського РВ ХМУ ГУ МВСУ в Харківській обл. з 06.11.2015.
У межах справи № 820/3791/16 позивач заявляла вимоги про визнання протиправною відмови ГУ НП в Харківській обл., щодо переведення майора міліції ОСОБА_1 (М-122611), інспектора сектору кадрового забезпечення Київського РВ ХМУ ГУ МВСУ в Харківській області на службу до Національної поліції та зобов`язання ГУ НП в Харківській області прийняти на службу до поліції ОСОБА_1 на посаду рівнозначну посаді інспектора сектору кадрового забезпечення Київського РВ ХМУ ГУ МВСУ в Харківській області шляхом видання наказу про призначення від 16.06.2016. Постановою Харківського окружного адміністративного суду від 21.09.2016, залишеною без змін ухвалою Харківського апеляційного адміністративного суду від 17.11.2016  та постановою Верховного Суду від 28.03.2018, у позові відмовлено.
У межах справи №820/2640/18 позивач заявляв вимоги про  визнання протиправними дій Ліквідаційної комісії ГУ МВСУ в Харківській області щодо недопущення майора міліції   ОСОБА_1, інспектора сектору кадрового забезпечення Київського РВ ХМУ ГУ МВСУ в Харківській області до виконання службових обов`язків та зобов`язання ГУ НП в Харківській області  працевлаштувати на службу до поліції ОСОБА_1 на посаду рівнозначну займаній посаді інспектора сектору кадрового забезпечення Київського РВ ХМУ ГУ МВСУ в Харківській області шляхом видання наказу про призначення на посаду поліцейського. Ухвалою Харківського окружного адміністративного суду від 26.06.2018, залишеною без змін постановою Харківського апеляційного адміністративного суду від 26.11.2018, закрито провадження у справі в частині зобов`язання ГУ НП в Харківській області працевлаштувати на службу до поліції ОСОБА_1 на посаду рівнозначну займаній посаді інспектора сектору кадрового забезпечення Київського РВ ХМУ ГУ МВСУ в Харківській області шляхом видання наказу про призначення на посаду поліцейського. Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 26.06.2018, залишеним без змін постановою Харківського апеляційного адміністративного суду від 26.11.2018, у позові відмовлено.
У межах справи № 520/11720/18 позивач заявляв вимоги про визнання незаконним та скасування  наказу ГУ МВСУ в Харківській області №75 о/с від 17.10.2018 року про звільнення, згідно з п.1 ст. 40 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України) та відповідно до ст. 64 "Г" (через скорочення штатів) Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ, у запас Збройних сил України  майора міліції ОСОБА_1 (М-12226111), інспектора сектору кадрового забезпечення Київського районного відділу Харківського міського управління ГУ МВСУ в Харківській області  з 17.10.2018; поновлення ОСОБА_1 в органах внутрішніх справ на посаді інспектора сектору кадрового забезпечення Київського районного відділу Харківського міського управління ГУ МВСУ в Харківській області з 17.10.2018;  визнання  протиправною бездіяльності начальника Київського районного відділу Харківського міського управління ГУ МВСУ в Харківській області - Іванченка П. В. з приводу не передачі рапорту ОСОБА_1 від 03.11.2015 стосовно подальшого проходження служби в Національній поліції України на розгляд керівництва ГУ НП в Харківській обл.; зобов`язання  ГУ НП в Харківській обл. вирішити питання з приводу прийняття ОСОБА_1 до Національної поліції України відповідно до пункту 9  розділу XI "Прикінцеві та перехідні положення" Закону України "Про Національну поліцію".
Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 07.05.2019 адміністративний позов ОСОБА_1 задоволено частково. Визнано протиправним та скасовано наказ ГУ МВСУ в Харківській обл. в особі Ліквідаційної комісії №75 о/с від 17.10.2018. Поновлено ОСОБА_1 на службі в органах внутрішніх справ України з 18.10.2018. Визнано протиправною бездіяльність начальника Київського районного відділу Харківського міського управління ГУМВСУ в Харківській обл. - Іванченка П. В. з приводу не передачі рапорту ОСОБА_1 від 03.11.2015 стосовно подальшого проходження служби в Національній поліції України на розгляд керівництва ГУ МВСУ в Харківській обл. та ГУ НП в Харківській області. Зобов`язано начальника Київського районного відділу Харківського міського управління ГУ МВСУ в Харківській області - Іванченка П. В. відновити рапорт ОСОБА_1 від 03.11.2015 стосовно подальшого проходження служби в Національній поліції України шляхом одержання нового письмового документа та передати відновлений рапорт розгляд керівництва ГУ МВСУ в Харківській області та ГУ НП в Харківській області. Зобов`язано ГУ МВСУ в Харківській обл. та ГУ НП в Харківській області прийняти рішення по суті рапорту ОСОБА_1 від 03.11.2015 стосовно подальшого проходження служби в Національній поліції України. Постановою Другого апеляційного адміністративного суду від 04.11.2019 рішення Харківського окружного адміністративного суду від 07.05.2019 по справі № 520/11720/18 скасовано в частині: зобов`язання начальника Київського районного відділу Харківського міського управління Головного управління Міністерства внутрішніх справ в Харківській області - Іванченка Павла Володимировича відновити рапорт ОСОБА_1 від 03 листопада 2015 стосовно подальшого проходження служби в Національній поліції України шляхом одержання нового письмового документа та передачі відновленого рапорту на розгляд керівництва Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Харківській області та Головного управління Національної поліції в Харківській області; зобов`язання Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Харківській області та Головного управління Національної поліції в Харківській області прийняти рішення по суті рапорту ОСОБА_1 від 03 листопада 2015 стосовно подальшого проходження служби в Національній поліції України. Ухвалено постанову, якою в цій частині в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено. Рішення Харківського окружного адміністративного суду від 07.05.2019 по справі № 520/11720/18 скасовано в частині поновлення ОСОБА_1 на службі в органах внутрішніх справ з 18 жовтня 2018 року. Ухвалено  постанову, якою в цій частині позовні вимоги задоволено. Поновлено ОСОБА_1 в органах внутрішніх справ України на посаді інспектора сектору кадрового забезпечення Київського районного відділу Харківського міського управління Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Харківській області з 18.10.2018. В іншій частині рішення Харківського окружного адміністративного суду від 07.05.2019 по справі № 520/11720/18 залишено без змін.
Листом № 8754/119/05/12-2019 від 11.12.2019 Головне управління МВС України в Харківській області повідомило ОСОБА_1 про те, що на виконання постанови Другого апеляційного адміністративного суду від 04.11.2019 по справі № 520/11720/18 наказом ГУ МВС України в Харківській області № 86 о/с від 11.12.2019 позивача поновлено в органах внутрішніх справ України на посаді інспектора сектору кадрового забезпечення Київського районного відділу Харківського міського управління Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Харківській області з 18.10.2018. Ліквідаційною комісією ГУМВС України в Харківській області постанова Другого апеляційного адміністративного суду від 04.11.2019 по справі № 520/11720/18 виконана в повному обсязі. Також, вказано, що відповідно до інформації  Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань Київський районний відділ Харківського міського управління Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Харківській області з 12.06.2018 припинений, як юридична особа. На підставі викладеного,  наказом ГУ МВС України в Харківській області № 86 о/с від 11.12.2019 ОСОБА_1 звільнено зі служби в органах внутрішніх справ відповідно до пункту 1 частини 1 статті 40 Кодексу Законів про працю України та пункту 64 "Г" (через скорочення штатів).
Не погоджуючись із вказаним наказом відповідача, позивач звернулась до суду з даним позовом.
Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що звільнення позивача є таким, що порушило її право на працю в частині гарантій на зайняття певних посад у порядку визначеному чинним законодавством України.
Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції з огляду на наступне.
Спірні правовідносини врегульовані Конституцією України, Кодексом законів про працю України (далі - КЗпП України), Законами України «Про Національну поліцію» від 02.07.2015 р. № 580-VIII у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин (далі - Закон № 580-VIII), Положенням про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 29.07.1991 р. № 114 (далі - Положення № 114).
Правові засади організації та діяльності Національної поліції України, статус поліцейських, а також порядок проходження служби в Національній поліції України визначає Закон України «Про Національну поліцію». Відповідно до ч.1 ст.59 цього Закону служба в поліції є державною службою особливого характеру, яка є професійною діяльністю поліцейських з виконання покладених на поліцію повноважень.
Стаття 60 Закону визначає, що проходження служби в поліції регулюється цим Законом та іншими нормативно-правовими актами. Гарантії професійної діяльності поліцейського закріплені у статті 62 Закону, зокрема, пунктом 5 частини 10 передбачено, що поліцейський у повному обсязі користується гарантіями соціального та правового захисту, передбаченими цим Законом та іншими актами законодавства.
Водночас, однією із гарантій забезпечення права громадян на працю є передбачений у статті 5-1 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України) правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи.
Приписами пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України обумовлено, що трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.
Частиною другою статті 40 цього Кодексу встановлено, що звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.
Згідно з частинами першою та третьою статті 49-2 КЗпП України про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. Одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації.
У пункті 19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 1992 року N 9 "Про практику розгляду судами трудових спорів" містяться роз`яснення, згідно з якими при розгляді спорів про звільнення за пунктом 1 статті 40 КЗпП України суди зобов`язані з`ясувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема, ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації.
Отже, виходячи з нормативного тлумачення частини першої статті 40, частин першої та третьої статті 49-2 КЗпП України, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що власник або уповноважений ним орган одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку зі змінами в організації виробництва і праці зобов`язаний запропонувати працівникові всі наявні вакантні посади, які він може обіймати відповідно до своєї кваліфікації.
Закону України "Про Національну поліцію" опублікований 06.08.2015 в газеті «Голос України» та відповідно до його Прикінцевих та перехідних положень набрав чинності через три місяці з дня, наступного за днем його опублікування, тобто 07.11.2015, крім, зокрема, п. п. 8, 11 Прикінцевих та перехідних положень вказаного Закону, які набрали чинності з дня, наступного за днем опублікування Закону, тобто 07.08.2015.
Так, п. 8 Прикінцевих та перехідних положень Закону України "Про Національну поліцію" передбачено, що з дня опублікування вказаного Закону всі працівники міліції (особи рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ), а також інші працівники Міністерства внутрішніх справ України, його територіальних органів, закладів та установ вважаються такими, що попереджені у визначеному порядку про можливе майбутнє звільнення через скорочення штатів.
Відповідно до п. п. 9, 10 Прикінцевих та перехідних положень вказаного Закону працівники міліції, які виявили бажання проходити службу в поліції, за умови відповідності вимогам до поліцейських, визначеним вказаним Законом, упродовж трьох місяців з дня опублікування вказаного Закону можуть бути прийняті на службу до поліції шляхом видання наказів про призначення за їх згодою чи проходження конкурсу на посади, що заміщуються поліцейськими, у будь-якому органі (закладі, установі) поліції. Посади, що пропонуються особам, зазначеним у вказаному пункті, можуть бути рівнозначними, вищими або нижчими щодо посад, які ці особи обіймали під час проходження служби в міліції.
Працівники міліції, які відмовилися від проходження служби в поліції та/або не прийняті на службу до поліції в тримісячний термін з моменту попередження про наступне вивільнення, звільняються зі служби в органах внутрішніх справ через скорочення штатів. Зазначені особи можуть бути звільнені зі служби в органах внутрішніх справ до настання зазначеного у вказаному пункті терміну на підставах, визначених Положенням.
Пункти 9 та 10 Прикінцевих та перехідних положень Закону України "Про Національну поліцію" передбачають вирішення питання подальшого проходження служби діючими співробітниками міліції до 06.11.2015 включно. Вказані норми є імперативними, тобто неприйняття працівника міліції на службу до поліції до вказаного терміну є безальтернативною підставою для його звільнення зі служби в органах внутрішніх справ через скорочення штатів.
Постановою Кабінету Міністрів України від 16.09.2015 № 730 "Про утворення територіальних органів Національної поліції та ліквідацію територіальних органів Міністерства внутрішніх справ" ліквідовано, зокрема, Київський районний відділ Харківського міського управління Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Харківській області.
При цьому, в Законі України "Про Національну поліцію", постанові Кабінету Міністрів України від 16.09.2015 № 730 чи інших нормативно-правових актах не зазначено про відмову держави від виконання завдань та функцій, які покладались на органи міліції.
Таким чином, у спірному випадку фактично мала місце реорганізація зазначеного правоохоронного органу, оскільки відповідна функція держави не ліквідована.
Крім того, суд вважає, що вказане правонаступництво підтверджується, зокрема, аналогічністю завдань міліції і поліції, встановлених  ст. 3 Закону України "Про міліцію" та ст.2 Закону України "Про Національну поліцію" відповідно, ліквідація обласних управлінь Міністерства внутрішніх справ України з одночасним створенням аналогічних територіальних органів Національної поліції, використання органами Національної поліції в своїй діяльності нормативно-правових актів (наказів) Міністерства внутрішніх справ України.
Щодо доводів відповідача в апеляційній скарзі стосовно відсутності обов`язку у вжитті заходів щодо працевлаштування позивача, у зв`язку з тим, що органи внутрішніх справ були ліквідовані без правонаступництва, то суд апеляційної інстанції відхиляє дані доводи з огляду на таке.
Правова позиція стосовно закріпленого обов`язку відповідача щодо вжиття заходів по працевлаштуванню працівника у випадку ліквідації висловлена у постанові Верховного Суду України від 28 жовтня 2014 року у справі №21-484а14, за якою встановлена законодавством можливість ліквідації державної установи (організації) з одночасним створенням іншої, яка буде виконувати повноваження (завдання) особи, що ліквідується, не виключає, а включає зобов`язання роботодавця (держави) по працевлаштуванню працівників ліквідованої установи. При цьому, у випадку незаконного звільнення працівника з роботи, його порушене право повинно бути відновлене шляхом поновлення його на посаді, з якої його було незаконно звільнено.
Крім того, рішеннями судів у справах № 820/11945/15 та № 520/11720/18, які набрали законної сили, встановлено, що відповідачем не дотримано вищевказаних вимог закону при винесенні наказів про звільнення.
Згідно з частиною 4 статті 78 Кодексу адміністративного судочинства України  обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.
Судом також взято до уваги позицію Європейського суду у справі Yvonne van Duyn v. Home Office (Case 41/74 van Duyn v. Home Office) відповідно до якої принцип юридичної визначеності означає, що зацікавлені особи повинні мати змогу покладатися на зобов`язання, взяті державою, навіть якщо такі зобов`язання містяться у законодавчому акті, який загалом не має автоматичної прямої дії. Така дія зазначеного принципу пов`язана з іншим принципом - відповідальності держави, який полягає у тому, що держава не може посилатися на власне порушення зобов`язань для запобігання відповідальності. При цьому, якщо держава чи будь-який її орган схвалили певну концепцію, така держава чи орган вважатимуться такими, що діють протиправно, якщо вони відступлять від такої політики чи поведінки, оскільки схвалення такої політики чи поведінки дало підстави для виникнення обґрунтованих сподівань у осіб (юридичних чи фізичних) стосовно додержання державою чи органом публічної влади такої політики чи поведінки.
Отже, якщо держава задекларувала певні правила поведінки при звільненні працівників поліції (зокрема, встановлення вичерпного переліку підстав у зв`язку з якими забороняється звільнення працівника), то вона зобов`язана вжити всіх заходів для забезпечення реалізації цих правил.
Суд звертає увагу на те, що постановою Другого апеляційного адміністративного суду від 04.11.2019 по справі № 520/11720/18 поновлено ОСОБА_1 в органах внутрішніх справ України на посаді інспектора сектору кадрового забезпечення Київського районного відділу Харківського міського управління Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Харківській області з 18.10.2018.
Судовим розглядом встановлено, що на виконання постанови Другого апеляційного адміністративного суду від 04.11.2019 по справі № 520/11720/18 наказом ГУ МВС України в Харківській області № 86 о/с від 11.12.2019 позивача поновлено в органах внутрішніх справ України на посаді інспектора сектору кадрового забезпечення Київського районного відділу Харківського міського управління Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Харківській області з 18.10.2018 та звільнено ОСОБА_1  зі служби в органах внутрішніх справ відповідно до пункту 1 частини 1 статті 40 Кодексу Законів про працю України та пункту 64 "Г" (через скорочення штатів).
Поряд з цим, в порушення вказаних вище норм при прийнятті оскаржуваного наказу відповідач не повідомив належним чином позивача про звільнення та не запропонував йому рівнозначну посаду.
Колегія суддів відхиляє доводи апелянта про те, що виданню наказу передувало повідомлення позивача шляхом надсилання на її адресу листа Головного управління МВС України в Харківській області № 6594/119/05/12-2019 від 06.12.2019, яким запропоновано позивачу прибути до ліквідаційної комісії ГУМВС України в Харківській області для вирішення питання щодо поновлення в органах внутрішніх справ на посаді, рівнозначній посаді інспектора сектору кадрового забезпечення Київського РВ ЗМУ ГУМВС України в Харківській області, оскільки матеріали справи містять описи вкладення від 06.12.2019, які підтверджують лише надсилання вказаного листа, натомість повідомлення про вручення поштового відправлення з відміткою про вручення ОСОБА_1  листа від 06.12.2019 матеріали справи не містять.
Враховуючи викладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, про те, що звільнення позивача є таким, що порушило її право на працю в частині гарантій на зайняття певних посад у порядку визначеному чинним законодавством України.
Констатуючи необґрунтованість інших доводів апеляційної скарги, колегія суддів враховує практику Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя. Зокрема, хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (справа «Серявін проти України», § 58, рішення від 10 лютого 2010 року).
За змістом частини першої статті 316 КАС суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
З огляду на викладене, колегія суддів апеляційної інстанції дійшла висновку, що рішення суду першої інстанції ґрунтується на всебічному, повному та об`єктивному розгляді всіх обставин справи, які мають значення для вирішення спору, відповідає нормам матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, викладених у зазначеному рішенні, у зв`язку з чим підстав для його скасування не вбачається. 
Керуючись ст. ст. 243, 250, 310, 311, 315, 321 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -
ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Ліквідаційної комісії Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Харківській області залишити без задоволення.
Рішення Харківського окружного адміністративного суду від 06.04.2020 року по справі № 520/464/20 залишити без змін. 
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України.

Головуючий суддя 	(підпис)	А.О. Бегунц	
Судді	(підпис)  (підпис) 	С.С. Рєзнікова    Л.В. Мельнікова