Постанова                                      
Іменем України                                 
 
11 червня 2020 року
м. Київ
 
справа № 465/5851/16-ц
провадження № 61-22427св19
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:
головуючого - Синельникова Є. В.,
суддів: Білоконь О. В., Осіяна О. М., Сакари Н. Ю. (суддя-доповідач),                 Шиповича В. В.,
 
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідач - публічне акціонерне товариство акціонерний банк «Укргазбанк»,
третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору- ОСОБА_2 ,
 
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Львівського апеляційного суду від 12 листопада 2019 року у складі колегії суддів: Шандри М. М.. Мікуш Ю. Р., Струс Л. Б.,
 
ВСТАНОВИВ:
 
1. Описова частина 
Короткий зміст позовних вимог
 
У жовтні 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до публічного акціонерного товариства акціонерного банку «Укргазбанк» (далі - ПАТ АТ «Укргазбанк»), третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - ОСОБА_2 , про захист порушеного права споживача, визнання кредитного договору недійсним, визнання договору іпотеки недійсним, зняття заборони відчуження нерухомого майна, виключення з Державного реєстру іпотек запису про обтяження іпотекою.
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 14 червня 2006 року між ним та відкритим акціонерним товариством акціонерним банком «Укргазбанк», правонаступником якого є ПАТ АТ «Укргазбанк», було укладено кредитний договір № 1, відповідно до якого банк надав йому кредитні кошти на споживчі цілі в сумі 500 000 доларів США, із строком повернення 14 червня 2013 року зі сплатою процентів за користування кредитом 12,5 % річних. Цього ж дня було укладено додаткову угоду до вказаного кредитного договору, якою було встановлено порядок погашення кредиту.
Вказував, що банк при укладенні спірного правочину свідомо та навмисно ввів його в оману щодо істотної умови кредитного договору - його ціни, а саме - абсолютного значення здорожчення кредиту та відсоткової ставки з метою привернення уваги до фінансової послуги саме цього кредитора. 
Зазначав, що розмір відсоткової ставки, як одного із вартісних елементів фінансової послуги, також не відповідає базовим умовам кредитування та є навмисно завищеним банком з мотивів отримання прихованого прибутку. Посилався на наявність в діях банку ознак нечесної підприємницької практики, яка мала місце в зв`язку із введенням споживача в оману.
Враховуючи вищевикладене, з урахуванням заяви про збільшення позовних вимог, просив суд: визнати недійсним укладений між ним та банком кредитний договір за № 1 від 14 червня 2006 року; визнати недійсним договір забезпечення, що був укладений 30 червня 2006 року між банком та ОСОБА_2 ; зняти заборону відчуження зазначеного в іпотечному договорі нерухомого майна та виключити записи про обтяження даного майна іпотекою та заборону його відчуження з Державного реєстру іпотек та Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна відповідно.
 
Короткий зміст судового рішення суду першої інстанції 
 
Рішенням Франківського районного суду м. Львова від 12 грудня 2018 року у складі судді Ванівського Ю. М. позов ОСОБА_1 задоволено.
Поновлено ОСОБА_1 строк звернення до суду, оскільки такий пропущено з поважних причин.
Визнано недійсним кредитний договір № 1 від 14 червня 2006 року, укладений між ОСОБА_1 та Львівською філією ВАТ АБ «Укргазбанк».
Визнано недійсним з моменту вчинення договір іпотеки, укладений між ОСОБА_2 та Львівською філією ВАТ АБ «Укргазбанк» 30 червня            2006 року, посвідчений приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Нор Н. М. та зареєстрований в реєстрі для реєстрації нотаріальних дій за № 3051.
Знято заборону відчуження зазначеного в іпотечному договорі нерухомого майна, що зареєстрована в реєстрі для реєстрації нотаріальних дій за                      № 3052, та виключено з Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна запис за реєстраційним номером 3400965 про заборону на відчуження цегляного житлового будинку, що знаходиться по                                  АДРЕСА_1 .
Виключено з Державного реєстру іпотек запис за реєстраційним номером 8062561 про обтяження іпотекою цегляного житлового будинку по                        АДРЕСА_1 .
 
Судове рішення місцевого суду мотивовано тим, що формування волі позичальника щодо укладення спірного правочину відбувалось під впливом інформації, що не відповідала дійсності та створювала помилкове уявлення про ціну фінансової послуги, а тому умови спірного кредитного договору є несправедливими в цілому, суперечать принципу добросовісності, що є наслідком істотного дисбалансу договірних прав та обов`язків, які спрямовані на погіршення становища позичальника, що є підставою для визнання такого кредитного договору недійсним.
 
Короткий зміст судового рішення суду апеляційної інстанції 
 
Постановою Львівського апеляційного суду від 12 листопада 2019 року апеляційну скаргу ПАТ АБ «Укргазбанк» задоволено.
Рішення Франківського районного суду м. Львова від 17 грудня 2018 року скасовано та прийнято нову постанову.
У задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.
 
Судове рішення апеляційного суду мотивовано тим, що суд першої інстанції на підставі висновку судової економічної експертизи  та обставин, що банком не було надано позивачу повної та достовірної інформації про умови кредитування і сукупну вартість кредиту в частині, що стосується реальної процентної ставки, яка є вищою зазначеної у кредитному договорі, при відсутності достатніх даних для визнання решти умов кредитного договору несправедливими, недоведеності введення позивача в оману, безпідставно дійшов висновку про наявність підстав для визнання кредитного договору недійсним у цілому.
 
Короткий зміст вимог касаційної скарги 
 
У касаційній скарзі  ОСОБА_1 , посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить рішення суду апеляційної інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким залишити в силі рішення суду першої інстанції. 
 
Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції 
 
Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.
 
У грудні 2019 року до Касаційного цивільного суду у складі Верхового Суду надійшла касаційна скарга ОСОБА_1 .
 
Ухвалою Верховного Суду від 19 грудня 2019 року відкрито касаційне провадження в указаній справі.
 
У січні 2020 року справа надійшла до Верховного Суду.
 
Ухвалою колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 25 травня 2020 року справу призначено до розгляду в складі колегії з п`яти суддів у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у ній матеріалами.
 
Аргументи учасників справи
Доводи особи, яка подала касаційну скаргу 
 
Касаційна скарга мотивована тим, що судове рішення апеляційного суду ухвалено з порушенням норм матеріального та процесуального права. Вказує, що пунктом 3.3 оспорюваного кредитного договору передбачено, що він, як позичальник, зобов'язується сплачувати проценти за кредитом щомісячно у розмірі 12,5 % річних. Проте, з висновку судової економічної експертизи експерта Віхляєва О. К. вбачається, що ефективна ставка відсотка (реальна процентна ставка) на  момент укладення договору № 1            від 14 червня 2006 року складає 15,94 % та є вищою від визначених договором процентів за користування кредитом 12,5 %.
Зазначає, що апеляційний суд в оскаржуваній постанові залишив поза увагою те, що реальні значення вартісних показників фінансової послуги істотно перевищують задекларовані банком. Отже, за таких умов виконання спірного правочину направлене на отримання кредитором прихованого прибутку та, водночас, на виникнення непередбачених втрат у боржника. 
Посилається на те, що у нього при укладенні кредитного договору не було можливості встановити реальну відсоткову ставку по оспорюваному кредитному договору, відтак він не міг в силу об'єктивних причин знати про те, що банк, який надає йому фінансові послуги, вчиняє щодо нього умисні дії, а саме вводить в оману щодо реальної процентної ставки по вказаному кредиту.
 
Доводи особи, яка подала відзив на касаційну скаргу
 
У січні 2020 року до Верховного Суду надійшов відзив на касаційну скаргу ОСОБА_1 від ПАТ АБ «Укргазбанк», у якому вказано, що судове рішення апеляційного суду ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, доводи касаційної скарги висновків апеляційного суду не спростовують.
 
Фактичні обставини справи, встановлені судами
 
14 червня 2006 року між Львівською філією ПАТ АБ «Укргазбанк» та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір № 1, предметом якого було надання банком позичальнику грошових коштів в розмірі 500 000 доларів США на споживчі цілі з відсотковою ставкою 12,5 % річних та кінцевим терміном виконання зобов`язання 14 червня 2013 року.
 
В якості забезпечення виконання зобов`язань позичальника за кредитним договором 30 червня 2006 року між Львівською філією ПАТ АБ «Укргазбанк» та ОСОБА_2 було укладено іпотечний договір б/н, посвідчений приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Нор Н. М., за яким передано в іпотеку банку житловий будинок АДРЕСА_1 .
 
Згідно пункту 3.3.2 кредитного договору позичальник зобов`язується сплачувати проценти за користування кредитом щомісячно, виходячи з            12,50 % річних на рахунок № НОМЕР_1 у ЛФ ВАТ АБ «Укргазбанк», МФО 325967, не пізніше останнього банківського дня місяця, а також в день закінчення строку, на який надано кредит у відповідності до пункту 1.1 цього договору, або в день дострокового погашення заборгованості по кредиту, або в день дострокового розірвання цього договору.
 
У ході судового розгляду за клопотанням представника позивача ухвалою від 05 грудня 2016 року судом призначено судово економічну експертизу. Згідно висновку №282/17 від 12 липня 2017 року судового експерта             Віхляєва О. К. встановлено, що:
ефективна ставка відсотка (реальна процентна ставка) на момент укладення договору №1 від 14 червня 2006 року складає 15,94 % та є вищою від визначених договором процентів за користування кредитом 12,5 %;
сукупна вартість кредиту (абсолютне значення подорожчання кредиту) на момент укладання кредитного договору № 1 від 14 червня 2006 року складає 243 831,22 доларів США. 
Сума заборгованості, зазначена у розрахунку заборгованості                      ОСОБА_1 за кредитним договором № 1 від 14 червня 2006 року (станом на 20 жовтня 2014 року), не підтверджується.
 
На противагу висновку № 282/17 від 12 липня 2017 року судового експерта Віхляєва О. К. представником відповідача надано суду висновок експерта за результатами проведення судово-економічної експертизи за № 010-18                    від 16 липня 2018 року, який виконаний судовим експертом                Чередніченко А. П. , відповідно до якого:
згідно вихідних даних, наявних у кредитному договорі № 1 від 14 червня  2006 року, укладеному між Львівською філією ВАТ АБ «Укргазбанк» та ОСОБА_1 , та довідки із зазначенням суттєвих умов кредитного договору № 1 розрахунково підтверджується процентна ставка у розмірі - 13,87 %;
абсолютне значення подорожчання кредиту в сумі 511 233,08 доларів США.
 
2. Мотивувальна частина 
Позиція Верховного Суду
 
08 лютого 2020 року набрав чинності Закон України від 15 січня 2020 року         № 460-IX «Про внесення змін до Господарського процесуального              кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ».
 
Частиною другою розділу ІІ Прикінцевих та перехідних положень                  Закону України від 15 січня 2020 року № 460-IX «Про внесення змін                       до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» установлено, що касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом.
 
За таких обставин розгляд касаційної скарги  ОСОБА_1  здійснюється Верховним Судом у порядку та за правилами ЦПК України в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII, що діяла до 08 лютого                     2020 року.
 
Положенням частини другої статті 389 ЦПК України встановлено, що підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
 
Касаційна скарга ОСОБА_1  підлягає залишенню без задоволення.
 
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права 
 
Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
 
Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
 
Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
 
Зазначеним вимогам закону оскаржуване судове рішення відповідає.
 
Згідно з частинами першою-третьою, п'ятою статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.
 
Відповідно до вимог частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.
 
За положеннями статей 626-628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Сторони є вільними в укладенні договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
 
Статтею 1054 ЦК України передбачено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. 
 
Відповідно до статті 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства.
 
Згідно з частиною другою статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» (у редакції, чинній на час укладання кредитного договору) перед укладенням договору про надання споживчого кредиту кредитодавець зобов`язаний повідомити споживача у письмовій формі про: 1) особу та місцезнаходження кредитодавця; 2) кредитні умови, зокрема: а) мету, для якої споживчий кредит може бути витрачений; б) форми його забезпечення; в) наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, в тому числі між зобов`язаннями споживача; г) тип відсоткової ставки; ґ) суму, на яку кредит може бути виданий; д) орієнтовну сукупну вартість кредиту та вартість послуги з оформлення договору про надання кредиту (перелік усіх витрат, пов`язаних з одержанням кредиту, його обслуговуванням та поверненням, зокрема таких, як адміністративні витрати, витрати на страхування, юридичне оформлення тощо); е) строк, на який кредит може бути одержаний; є) варіанти повернення кредиту, включаючи кількість платежів, їх частоту та обсяги; ж) можливість дострокового повернення кредиту та його умови; з) необхідність здійснення оцінки майна та, якщо така оцінка є необхідною, ким вона здійснюється; и) податковий режим сплати відсотків та про державні субсидії, на які споживач має право, або відомості про те, від кого споживач може одержати докладнішу інформацію; і) переваги та недоліки пропонованих схем кредитування. У разі ненадання зазначеної інформації суб'єкт господарювання, який повинен її надати, несе відповідальність, встановлену статтями 15 і 23 цього Закону.
 
Відповідно до статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів»                         (у редакції, чинній на час укладання кредитного договору), яка регулює визнання недійсними умов договорів, що обмежують права споживача, продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача.
 
Несправедливими є положення договору про споживчий кредит, які містять умови про зміни у витратах, зокрема, щодо плати за обслуговування кредиту та плати за дострокове його погашення, і це є підставою для визнання таких положень недійсними (окремих положень, а не договору в цілому).
 
Відповідно до частини п'ятої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» (у редакції, чинній на час укладання кредитного договору) до договорів із споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно з якими: 1) для надання кредиту необхідно передати як забезпечення повну суму або частину суми кредиту чи використати її повністю або частково для покладення на депозит, або викупу цінних паперів, або інших фінансових інструментів, крім випадків, коли споживач одержує за таким депозитом, такими цінними паперами чи іншими фінансовими інструментами таку ж або більшу відсоткову ставку, як і ставка за його кредитом; 2) споживач зобов'язаний під час укладення договору укласти інший договір з кредитодавцем або третьою особою, визначеною кредитодавцем, крім випадків, коли укладення такого договору вимагається законодавством та/або коли витрати за таким договором прямо передбачені у складі сукупної вартості кредиту для споживача; 3) передбачаються зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки;                                            4) встановлюються дискримінаційні стосовно споживача правила зміни відсоткової ставки.
 
Відповідно до статті 217 ЦК України недійсність окремої частини правочину не має наслідком недійсності інших його частин і правочину в цілому, якщо можна припустити, що правочин був би вчинений і без включення до нього недійсної частини.
 
Нормами цивільного законодавства передбачено як визнання правочину недійсним в цілому, так і визнання недійсним окремих його положень, а також передбачено можливість визнання правочину недійсним в цілому, якщо недійсність окремих його положень тягне за собою недійсність інших його частин і недійсність правочину в цілому.
 
У разі встановлення, що позичальнику не була надана повна та достовірна інформація про умови кредитування і сукупну вартість кредиту та визнання недійсними окремих умов про встановлення несправедливих платежів та комісій: за дії, які банк вчиняє на власну користь; які не є послугою в розумінні Закону України «Про захист прав споживачів», при відсутності достатніх даних для визнання решти умов і договору в цілому несправедливими, відсутності достатніх даних щодо нечесної підприємницької практики чи введення позивача в оману, відсутні правові підстави для визнання кредитного договору недійсним у цілому.
 
Визнаючи кредитний договір, укладений між сторонами, недійсним, суд першої інстанції виходив з невідповідності умов кредитного договору положенням статей 11, 19 Закону України «Про захист прав споживачів», а саме, що умови кредитного договору є несправедливими, суперечать принципу добросовісності, що є наслідком істотного дисбалансу договірних прав і обов`язків на погіршення становища споживача, банк здійснював нечесну підприємницьку діяльність відносно позивача. При цьому, задовольняючи позов, місцевий суд виходив із доведених позивачем обставин лише на підставі висновків експертів, якими встановлено певні недоліки оскаржуваного кредитного договору, які самі по собі не можуть бути підставою для визнання кредитного договору недійсним в цілому.
 
Разом із тим, апеляційний суд, скасовуючи рішення суду першої інстанції та відмовляючи у задоволенні позову, обґрунтовано виходив із того, що оспорюваний договір підписаний сторонами, які досягли згоди з усіх істотних умов договору, мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, а їх волевиявлення було вільним і відповідало їхній внутрішній волі. ОСОБА_1 на момент укладення договору не заявляв додаткових вимог щодо умов спірного договору та в подальшому виконував його умови, які  містять повну інформацію щодо умов кредитування: періоду надання кредиту, розміру процентної ставки, порядку її нарахування, переліку, розміру й бази розрахунку неустойки, періоду внесення платежів, відповідальності за порушення умов договору.
Крім того, ОСОБА_1 не заперечував факту підписання ним кредитного договору, підтвердив факт отримання коштів у розмірі 500 000 доларів США та протягом тривалого часу здійснював платежі на виконання умов кредитного договору.
 
Доводи касаційної скарги заявника не спростовують висновків апеляційного суду про те, що відсутні підстави для визнання недійсним оспорюваного кредитного договору в цілому.
 
Вказані, а також інші доводи, наведені в обґрунтування касаційної скарги, не можуть бути підставами для скасування судового рішення суду апеляційної інстанції, оскільки вони не підтверджуються матеріалами справи, ґрунтуються на неправильному тлумаченні позивачем норм матеріального і процесуального права й зводяться до переоцінки судом доказів, що у силу вимог статті 400 ЦПК України не входить до компетенції суду касаційної інстанції.
 
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення          від 10 лютого 2010 року у справі «Серявін та інші проти України» (Seryavin and others v. Ukraine, № 4909/04, § 58). 
 
Отже, вирішуючи спір, суд апеляційної інстанції з дотриманням вимог              статей 263-265, 382 ЦПК України повно, всебічно та об`єктивно з`ясував обставини справи, які мають значення для правильного її вирішення, вірно встановив правовідносини, що склалися між сторонами, й обґрунтовано відмовив ОСОБА_1 у задоволенні позову.
 
Відповідно до частини першої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.
 
Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржуване судове рішення без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків суду апеляційної інстанції не спростовують, на законність та обґрунтованість судового рішення не впливають.
 
Керуючись статтями 400, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
 
Постанову Львівського апеляційного суду від 12 листопада 2019 року залишити без змін.
 
Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий                                                                                  Є. В. Синельников
 
Судді:                                                                                            О. В. Білоконь
 
                                                                                                        О. М. Осіян
 
                                                                                                        Н. Ю. Сакара
                                                                                                       
                                                                                                        В. В. Шипович