Постанова 
Іменем України 
 
26 серпня 2020 року
м. Київ
справа № 127/7542/17
провадження № 51-2373км20
Верховний Суд колегією суддів Третьої  судової палати  Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого                                                                      ОСОБА_1 ,
суддів                                                                                   ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , 
за участю:
секретаря судового засідання                                       ОСОБА_4 ,
прокурора                                                                           ОСОБА_5 ,
засудженої                                                                         ОСОБА_6 
розглянув у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу засудженої ОСОБА_6  на вирок Вінницького міського суду від 24 грудня 2019 року та на ухвалу  Вінницького апеляційного суду від 20 лютого 2020 року  у кримінальному провадженні внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за   № 12015020010003777, за обвинуваченням 
ОСОБА_6 ,  ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженки та жительки              АДРЕСА_1 , раніше  не судимої,   
у вчиненні злочину, передбаченого ч.2 ст. 125 КК України.
Зміст оскаржених судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини
Вироком Вінницького міського суду Вінницької області від 24 грудня 2019 року              ОСОБА_6 засуджено за ч. 2 ст. 125 КК України до покарання у виді штрафу в розмірі 50 неоподаткованих мінімумів доходів громадян, що становить 850 грн. 
Звільнено ОСОБА_6 від призначеного покарання за ч. 2 ст. 125 КК України на підставі п. 2 ч. 1 ст. 49, ч. 5 ст. 74 КПК України  у зв`язку із закінченням строків давності.
Згідно з вироком ОСОБА_6 визнано винуватою та засуджено за те, що вона                                   09 червня 2015 року о 19:30 год, перебуваючи напроти будинку АДРЕСА_2 , на ґрунті довготривалих особистих неприязних стосунків, під час сварки з ОСОБА_7 умисно завдала останній декілька ударів пластиковим відром, а також ногами та руками у голову та тулуб, завдавши потерпілій  легкі тілесні ушкоджень, що спричинили короткочасний розлад здоров`я.
Ухвалою Вінницького апеляційного суду від 20 лютого 2020 року вирок місцевого суду залишено без зміни.
Вимоги касаційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала
У касаційній скарзі засуджена просить скасувати вирок та  ухвалу апеляційного суду у зв`язку з істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону, а кримінальне провадження щодо неї закрити. 
Вважає, що висновки судів першої та апеляційної інстанцій не відповідають фактичним обставинам справи. Посилається на те, що судом безпідставно взято до уваги одні докази й відхиленні інші. 
Стверджує, що у показаннях потерпілої та свідків обвинувачення ОСОБА_8 та ОСОБА_9  є розбіжності, вони суперечливі, а тому суд не повинен був брати їх до уваги. 
Також у касаційній скарзі ставить під сумнів виникнення тілесних ушкоджень у            ОСОБА_7 внаслідок її дій. Не погоджується з висновком судово-медичної експертизи щодо наявності у потерпілої легких тілесних ушкоджень.
Крім того, вважає, що доводи її апеляційної скарги залишено без належного обґрунтування та спростування, а ухвала суду апеляційної інстанції не обґрунтована та не вмотивована, у зв`язку з чим не відповідає положенням ст. 419 КПК України.
Позиції учасників судового провадження
Засуджена підтримала подану скаргу. 
Прокурор вважає, що касаційна скарга є необґрунтованою та просить її  відхилити.
Інші учасники судового провадження були належним чином повідомлені про дату, час та місце касаційного розгляду, однак у судове засідання вони не з`явилися. Клопотань про його відкладення не надходило.
Мотиви Суду
Відповідно до ч. 1 ст. 433 КПК України  суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.
Згідно зі ст. 438 КПК України підставами для скасування або зміни судових рішень при розгляді справи в суді касаційної інстанції є: істотне порушення вимог кримінального процесуального закону; неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність; невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого.
Однак під час касаційного розгляду суд не має права досліджувати докази, тобто фактичні дані, отримані у передбаченому КПК України порядку, на підставі яких слідчий, прокурор, слідчий суддя і суд встановлюють наявність чи відсутність фактів та обставин, що мають значення для кримінального провадження і підлягають доказуванню.
Суд не може перевіряти будь-які докази, а також приймати нові докази, які не були предметом розгляду в судах першої та апеляційної інстанцій. Крім того, не має права встановлювати та визнавати обставини, що не були встановлені в оскаржуваному судовому рішенні.
При цьому такі доводи в касаційній скарзі не можуть бути предметом розгляду суду касаційної інстанції, оскільки суд не вправі виходити за межі фактів та обставин, установлених у судах першої та апеляційної інстанцій, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, тобто перевіряти доказ на несумлінність, точність і несуперечність з фактичними обставинами справи, а також зіставляти ці дані з іншими доказами.
Зі змісту касаційної скарги вбачається, що засуджена стверджує про необґрунтованість її засудження в умисному заподіянні ОСОБА_7 легких тілесних ушкоджень й вбачає, що в цьому кримінальному провадженні відсутні достатні та допустимі докази, які б доводили її винуватість у вчиненні інкримінованого злочину. 
Однак такі доводи засудженої ОСОБА_6 , наведені в касаційній скарзі, є безпідставними з огляду на таке.
Як убачається з матеріалів цього провадження, висновок місцевого суду про доведеність винуватості  ОСОБА_6 у вчиненні інкримінованого злочину є обґрунтованим, його зроблено на підставі об`єктивного з`ясування всіх обставин, підтверджених доказами, дослідженими та перевіреними під час судового розгляду з дотриманням ст. 23 КПК України й оціненими відповідно до вимог ст. 94 вказаного Кодексу.
При цьому суд першої інстанції заслухавши показання обвинуваченої, потерпілої, свідків та дослідивши письмові докази у кримінальному провадженні, обґрунтовано поклав в основу обвинувального вироку належні та допустимі докази.
Зокрема, суд першої інстанції, мотивуючи свої висновки про доведеність винуватості  ОСОБА_6  в умисному заподіянні ОСОБА_7 легких тілесних ушкоджень, послався у вироку на показання потерпілої щодо обставин заподіяння їй тілесних ушкоджень, свідків ОСОБА_10 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_11 , судового експерта ОСОБА_12 , та інші докази, зокрема протоколи слідчих експериментів від 15 квітня 2016 року, 15 лютого 2017 року, 16 та 21 травня 2019 року, 01 листопада 2019 року, висновки експертів № 746 від 21 серпня 2015 року, №1466 від 30 листопада 2015 року, № 742 від 10 серпня 2016 року.
Суд першої інстанції, дослідивши безпосередньо та проаналізувавши зібрані у справі докази, дійшов правильного висновку про те, що ОСОБА_6 винна у вчиненні  інкримінованого їй кримінального правопорушення та правильно кваліфікував її дії за ч.  2 ст. 125 КК України, з чим обґрунтовано погодився й суд апеляційної інстанції. 
Отже, вважати, що судом неправильно застосовано закон України про кримінальну відповідальність, немає підстав.
Покарання засудженій призначено відповідно до вимог ст. 65 КК України та обґрунтовано звільнено її від покарання на підставі п. 2 ч. 1 ст. 49, ч. 5 ст. 74 КПК України  у зв`язку із закінченням строків давності.
Суд апеляційної інстанції, переглянувши провадження за апеляційною скаргою  засудженої, належним чином перевірив викладені в ній доводи, які є аналогічними доводам, наведеним у касаційній скарзі, й визнав їх необґрунтованими. Свої висновки із цих питань суд належним чином умотивував. 
Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, що тягнуть скасування чи зміну судових рішень, не встановлено. Ухвала апеляційного суду відповідає положенням ст. 419 КПК України. 
Ураховуючи зазначене, колегія суддів підстав для задоволення касаційної скарги засудженої не вбачає.
Керуючись статтями  434, 436, 441, 442 КПК України, Верховний Суд
ухвалив:
Вирок Вінницького міського суду від 24 грудня 2019 року та ухвалу  Вінницького апеляційного суду від 20 лютого 2020 року  щодо ОСОБА_6 залишити без зміни, а касаційну каргу засудженої ОСОБА_6 – без задоволення.
Постанова Верховного Суду набирає законної сили з моменту проголошення,                                           є остаточною й оскарженню не підлягає.

Судді:
 
ОСОБА_1                                                  ОСОБА_2                                     ОСОБА_3