ЧЕРНІВЕЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И 

07 липня 2020 року                                                                        м. Чернівці
справа № 727/3332/20
Чернівецький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого        Владичан А. І. 
суддів: Половінкіна Н.Ю. Литвинюк І.М.
секретар Скрипка С.В.
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за скаргою  ОСОБА_1  на ухвалу Шевченківського  районного суду  м. Чернівці від 27 квітня 2020 року в справі за заявою ОСОБА_2  про забезпечення позову по цивільній справі за позовом  ОСОБА_2 до Акціонерного товариства «Альфа-Банк» про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню (головуючий у 1 інстанції Чебан В.М.),-

ВСТАНОВИВ:

22 квітня 2020 року ОСОБА_2 звернувся до суду із заявою про забезпечення позову до подання позовної заяви, в якій просив зупинити стягнення на підставі виконавчого напису №25054, вчиненого 31.10.2017 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Чуловським В.А. щодо стягнення з нього на користь Публічного акціонерного товариство «Укрсоцбанк» заборгованості в розмірі 11723,18 доларів США, що виникла по договору кредиту №206 від 18 травня 2007 року.
Заяву обґрунтовував тим, що вказаний виконавчий напис вчинено з грубим порушенням вимог діючого законодавства. Вважав, що виконавчий напис підлягає визнанню таким, що не підлягає виконанню, оскільки він вчинений на борговому документі без дотримання вимог Закону та без підтвердження наявності безспірної заборгованості. Зазначав, що не застосування даного заходу забезпечення позову може істотно ускладнити виконання рішення суду або навіть унеможливити поновлення його порушених прав як позивача, за захистом яких він має намір звернутися до суду, а тому просив зупинити стягнення за даним виконавчим документом.
________________________________________________________________________
Провадження 22ц/822/557/20 

      Ухвалою Шевченківського районного суду  м. Чернівці від 27 квітня 2020 року заяву  ОСОБА_2 про забезпечення позову задоволено, зупинено стягнення на підставі виконавчого напису приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Чуловського В.А. за реєстровим номером 25054 від 31.10.2017 року про стягнення з  ОСОБА_2 на користь Публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» заборгованості в розмірі 11723,18 доларів США, що виникла по договору кредиту №206 від 18.05.2007 року. 
       Не погоджуючись з вказаною ухвалою суду  ОСОБА_1 , як особою, яка не брала участі у справі, але права якої порушені  подано апеляційну скаргу, в якій просить її скасувати як таку, що суперечать нормам матеріального та процесуального права,  та постановити нову ухвалу, якою  відмовити в забезпеченні позову.
Доводи скарги обґрунтовує тим, що 13 квітня 2020 року виконавчий документ було виконано, а саме відбулися торги на виконання виконавчого напису і вона стала переможцем цих торгів, тобто оскаржувана ухвала порушує її право як добросовісного набувача майна, зважаючи на те, що зупинено виконання рішення на етапі видачі акту державного виконавця про реалізацію майна.
Крім того, вказує, що зупинення стягнення на підставі виконавчого документу, який вже виконано і на етапі оформлення результатів торгів не передбачено законодавцем.
У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_2 просить залишити апеляційну скаргу ОСОБА_1 без задоволення, а ухвалу суду без змін.
Заслухавши доповідача, дослідивши доводи апеляційної скарги, матеріали справи, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга 
підлягає відхиленню, виходячи з наступного.
У відповідності до статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Згідно із статтею 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
        Задовольняючи заяву про забезпечення позову, суд першої інстанції виходив з того, що обраний заявником  захід забезпечення позову шляхом зупинення стягнення на підставі виконавчого напису приватного нотаріуса Київського міського  нотаріального округу  Чуловського В.А.  за реєстровим номером 25054 від 31.10.2017 року, є обґрунтованим, оскільки не вжиття таких заходів забезпечення позову може істотно утруднити ефективний захист або поновлення порушених прав або інтересів заявника, за захистом яких він має намір звернувся до суду. 
Колегія суддів погоджується з таким висновком суду.
Метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, тимчасових заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій з боку відповідача з тим, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання можливого судового рішення, якщо його буде ухвалено на користь позивача, у тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення. Суд застосовує заходи забезпечення позову у разі, якщо існує очевидна небезпека заподіяння шкоди правам, свободам та інтересам позивача до ухвалення рішення в справі.
Забезпечення позову по суті є обмеженням суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов`язаних із ним інших осіб в інтересах забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених вимог позивача (заявника). 
Відповідно до ст. 149 ЦПК України, суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених ст. 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.
Дослідивши матеріали справи колегією суддів встановлено, що 22 квітня 2020 року ОСОБА_2 звернувся до суду із заявою про забезпечення позову шляхом зупинення стягнення на підставі виконавчого напису №25054 від 31.10.2017 року до подачі позовної заяви про визнання вищевказаного виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню.
07 травня 2020 року ухвалою Шевченківського районного суду м. Чернівці відкрито провадження по цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до Акціонерного товариства «Альфа-Банк», треті особи: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Чуловський В.А., Перший відділ державної виконавчої служби у м. Чернівці Південно-Західного міжрегіонального управління МЮУ про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню.
Відповідно до частини першої та другої статті 149 ЦПК України суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.
Частиною першою статті 150 ЦПК України визначено, що позов забезпечується:
1) накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб;  11) накладенням арешту на активи, які є предметом спору, чи інші активи відповідача, які відповідають їх вартості, у справах про визнання необґрунтованими активів та їх стягнення в дохід держави;  2) забороною вчиняти певні дії;  3) встановленням обов`язку вчинити певні дії, у разі якщо спір виник із сімейних правовідносин;  4) забороною іншим особам вчиняти дії щодо предмета спору або здійснювати платежі, або передавати майно відповідачеві чи виконувати щодо нього інші зобов`язання;  5) зупиненням продажу арештованого майна, якщо подано позов про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту;  6) зупиненням стягнення на підставі виконавчого документа, який оскаржується боржником у судовому порядку;  8) зупиненням митного оформлення товарів чи предметів;  9) арештом морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги;  10) іншими заходами у випадках, передбачених законами, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.
Згідно із частиною третьою статті 150 ЦПК України заходи забезпечення позову, крім арешту морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги, мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.
У частині десятій статті 150 ЦПК України передбачено, що не допускається вжиття заходів забезпечення позову, які за змістом є тотожними задоволенню заявлених позовних вимог, якщо при цьому спір не вирішується по суті.
Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.
При встановленні відповідності заходів забезпечення позову позовним вимогам слід враховувати, що вжиті заходи не повинні перешкоджати господарській діяльності юридичної особи або фізичної особи, яка здійснює таку діяльність і зареєстрована відповідно до закону як підприємець. Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має брати до уваги інтереси не тільки позивача, а й інших осіб, права яких можуть бути порушені у зв`язку із застосуванням відповідних заходів.
Цивільний процесуальний закон не зобов`язує суд при розгляді питань про забезпечення позову перевіряти обставини, які мають значення для справи, а лише запобігає ситуації, при якій може бути утруднено чи стане неможливим виконання рішення у разі задоволення позову. Види забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду, а таке рішення може бути постановлено тільки відповідно до заявлених позовних вимог.
Заходи забезпечення позову повинні застосовуватись лише у разі необхідності та бути співмірними із заявленими вимогами, оскільки безпідставне забезпечення позову може призвести до порушення прав і законних інтересів інших осіб.
При цьому забезпечення позову не порушує принципів змагальності і процесуальної рівноправності сторін.
Заходи забезпечення позову мають тимчасовий характер і діють до виконання рішення суду, яким закінчується розгляд справи по суті.
Мета забезпечення позову – це хоча і негайні, проте тимчасові заходи, направлені на недопущення утруднення чи неможливості виконання судового акту, а також перешкоджання спричинення значної шкоди позивачу.
При розгляді заяви про забезпечення позову вирішується лише питання про наявність підстав для вжиття заходів забезпечення позову і не вирішуються матеріально-правові вимоги та наперед результат розгляду справи по суті позову.
Забезпечення позову по суті – це обмеження суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов`язаних із ним інших осіб в інтересах забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених вимог позивача (заявника). Зазначені обмеження встановлює суд в ухвалі, вони діють до заміни судом виду забезпечення позову або скасування заходів забезпечення позову.
При здійсненні судочинства суди застосовують Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року № ETS № 005 (далі – Конвенція) та практику Європейського суду з прав людини (далі – ЄСПЛ) як джерело права (стаття 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»).
Відповідно до статті 6 Конвенції кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.
При цьому ЄСПЛ у рішенні від 29 червня 2006 року у справі «Пантелеєнко проти України» зазначив, що засіб юридичного захисту має бути ефективним, як на практиці, так і за законом.
У рішенні від 31 липня 2003 року у справі «Дорани проти Ірландії» ЄСПЛ зазначив, що поняття «ефективний засіб» передбачає запобігання порушенню або припиненню порушення, а так само встановлення механізму відновлення, поновлення порушеного права. При чому, як наголошується у рішенні ЄСПЛ, ефективний засіб – це запобігання тому, щоб відбулося виконання заходів, які суперечать Конвенції, або настала подія, наслідки якої будуть незворотними.
При вирішенні справи «Каіч та інші проти Хорватії» (рішення від 17 липня 2008 року) ЄСПЛ вказав, що для Конвенції було б неприйнятно, якби стаття 13 декларувала право на ефективний засіб захисту, але без його практичного застосування. Таким чином, обов`язковим є практичне застосування ефективного механізму захисту. Протилежний підхід суперечитиме принципу верховенства права.
Таким чином, держава Україна несе обов`язок перед заінтересованими особами забезпечити ефективний засіб захисту порушених прав, зокрема – через належний спосіб захисту та відновлення порушеного права. Причому обраний судом спосіб захисту порушеного права має бути ефективним та забезпечити реальне відновлення порушеного права.
На це вказується, зокрема, і в пункті 4 мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України від 02 листопада 2004 року № 15-рп/2004 у справі № 1-33/2004, в якому зазначено, що верховенство права вимагає від держави його втілення у правотворчу та правозастосовну діяльність, яка здійснюється, зокрема і судом як основним засобом захисту прав, свобод та інтересів у державі.
Крім того, Конституційний Суд України у пункті 9 мотивувальної частини рішення від 30 січня 2003 року № 3-рп/2003 у справі № 1-12/2003 наголошує на тому, що правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах.
ЄСПЛ у рішенні від 20 липня 2004 року у справі «Шмалько проти України» вказав, що право на виконання судового рішення є складовою права на судовий захист, передбаченого статтею 6 Конвенції, для цілей якої виконання рішення, ухваленого будь-яким судом, має розцінюватися як складова частина судового розгляду (пункт 43).
Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 27 листопада
2019 року у справі № 331/3944/18 (провадження № 61-11311св19), і підстав відступати від якого колегія суддів не вбачає.
         Розглянувши заяву ОСОБА_2 , враховуючи предмет і підстави спору у вказаній цивільній справі, з метою недопущення вчинення відповідачем дій з реалізації нерухомого майна, на яке звернуто стягнення оскаржуваним виконавчим написом нотаріуса, що може утруднити або зробити неможливим виконання рішення суду у разі ухвалення судом рішення на користь позивача, з урахуванням розміру заявлених позовних вимог, які є співмірними із заходами забезпечення позову, про вжиття яких просить позивач, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про необхідність забезпечення позову шляхом зупинення стягнення на підставі виконавчого напису приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу   Чуловського Володимира Анатолійовича за реєстровим номером 25054 від 31 жовтня 2017 року, про стягнення з ОСОБА_2 на користь Публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» заборгованості в розмірі 11723,18 доларів США, що виникла по договору кредиту №206 від 18.05.2007 року, який оскаржується у судовому порядку.
Предметом вимог є визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню, тому співмірним слід вважати забезпечення позову у спосіб зупинення стягнення на підставі виконавчого документа, що оскаржується боржником у судовому порядку, що відповідає правилам п.5 ч.1 ст.150 ЦПК України.
      Колегія суддів вважає, що невжиття вказаного способу забезпечення  позову до вирішення справи по суті і набрання законної сили судовим рішенням, може істотно ускладнити в разі задоволення позовних вимог ефективний захист та поновлення порушених прав або інтересів, за захистом яких ОСОБА_2 звернувся до суду.
        Наведений захід забезпечення позову відповідає вимогам розумності, обґрунтованості, адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову і спроможний забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову. 
За таких обставин, колегія суддів вважає, що оскаржувана ухвала підлягає залишенню без змін, оскільки постановлена з дотриманням норм процесуального права.
Керуючись п. 1 ч. 1 ст. 374, 375 ЦПК України, апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ:

             Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Ухвалу Шевченківського районного суду м. Чернівці від 27 квітня 2020 року про забезпечення позову, залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту судового рішення. 

Дата складання повного тексту постанови 08 липня 2020 року.

Головуючий      А.І. Владичан

Судді: Н.Ю. Половінкіна

І.М. Литвинюк