Дата документу 23.09.2020 Справа № 318/2769/18

Запорізький апеляційний суд

Єдиний унікальний № 318/2769/18 Головуючий у 1-й інстанції: Васильченко В.В. 
Провадження №22-ц/807/1214/20          Суддя-доповідач: Подліянова Г.С.

ПОСТАНОВА
 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

 
23 вересня 2020 року                 м. Запоріжжя
Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого, судді-доповідача  суддів:    за участю секретаря  	Подліянової Г.С., Гончар М.С., Маловічко С.В., Путій Д.В.,	

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 , адвоката Шипілової Світлани Володимирівни на рішення Кам`янсько – Дніпровського районного суду Запорізької області від 10 січня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ спільно нажитого майна подружжя,-

В С Т А Н О В И В:

В грудні 2018 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 про поділ спільно нажитого майна подружжя.

Свої позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що між ним та ОСОБА_1 було зареєстровано шлюб Відділом реєстрації актів громадянського стану Енергодарської міської ради Запорізької області 14 серпня 1999 року, про що в книзі реєстрації актів про одруження зроблено актовий запис №252. 

Від шлюбу вони мають двох неповнолітніх дітей: сина - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та доньку - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

За час шлюбу подружжям за спільні кошти було набуто наступне майно: житловий будинок за номером АДРЕСА_1 ; земельна ділянка, на якій знаходиться вищезазначений житловий будинок, загальною площею 2 434 кв.м., кадастровий номер земельної ділянки: 2322484600:01:019:0029. Цільове призначення земельної ділянки: для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд.

Житловий будинок, який є предметом спору, має загальну площу 60,4 кв.м.., житлову площу 27,9 кв.м. та має належні до нього будівлі і споруди.

Спільне життя у подружжя не склалося та рішенням Енергодарського міського суду від 15 березня 2018 року шлюб між ними було розірвано. 

На теперішній час ОСОБА_1 не визнає право власності ОСОБА_2 на спірне майно, у зв`язку з чим вимушений звернутися до суду за захистом свого порушенго права.

Із урахуванням зазначеного ОСОБА_2 просив суд:

Здійснити розподіл спільно нажитого майна подружжя наступним чином: визнати за ОСОБА_2 та ОСОБА_1 право спільної часткової власності на житловий будинок за номером АДРЕСА_1 та земельну ділянку, на якій знаходиться вищезазначений житловий будинок, загальною площею 2 434 кв.м., кадастровий номер земельної ділянки: 2322484600:01:019:0029, цільове призначення земельної ділянки: для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 в рівних частках, тобто, по 1/2 частці. 
Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 сплачені ним судові витрати у розмірі 1704 грн. 80 коп., які складаються з судового збору у розмірі 704 грн 80 коп. та оплата проведення оцінки майна у розмірі 1000 грн.
Рішенням Кам`янсько – Дніпровського районного суду Запорізької області від 10 січня 2020 року позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ спільно нажитого майна подружжя, задоволено частково.

Визнано за ОСОБА_2 та ОСОБА_1 право спільної часткової власності на житловий будинок за АДРЕСА_1 в рівних частках, тобто, по 1/2 частці.

В частині задоволення позовної вимоги про визнання права власності на земельну ділянку, загальною площею 2 434 кв.м. кадастровий номер земельної ділянки: 2322484600:01:019:0029, цільове призначення земельної ділянки: для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , відмовлено.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судові витрати у розмірі 1352 грн 40 коп., які складаються з судового збору у розмірі 352 грн 40 коп. та оплати на проведення оцінки майна у розмірі 1000 грн 00 коп.

 Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, в частині задоволених позовних вимог представник  ОСОБА_1 , адвокат  Шипілова  Світлана Володимирівна подала апеляційну скаргу, в якій посилаючись на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, порушення судом норм процесувального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить рішення суду першої інстанції в частині задоволених позовних вимог скасувати та ухвалити в цій частині нове судове рішення, яким відмовити в задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ спільно нажитого майна подружжя.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції не взяв до уваги, що спірний житловий будинок було придбано ОСОБА_1 за кошти, які вона взяла в борг у батьків в 2011 році, що підтверджується розписками, наявними в матеріалах справи. ОСОБА_2 жодним чином не довів, що будинок було придбано за спільні кошти подружжя. 

Відзиву у порядку ст. 360 ЦПК України до суду не надійшло.

Заслухавши суддю - доповідача, пояснення учасників апеляційного розгляду, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню. 

Згідно з ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. 

Рішення суду першої інстанції переглядається в частині задоволених позовних вимог, в частині відмовлених позовних вимог судове рішення не переглядається, оскільки не є предметом апеляційного оскарження.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Згідно з ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відповідно до частини першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

      Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. 
Тобто саме на суд покладено обов`язок під час ухвалення рішення вирішити, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги позивача та якими доказами вони підтверджуються; перевірити наявність чи відсутність певних обставин за допомогою доказів шляхом їх оцінки; оцінити подані сторонами докази та дійти висновку про наявність або відсутність певних юридичних фактів.
Судове рішення зазначеним вимогам відповідає.
       Задовольняючи частково позов, суд першої інстанції виходив з того, що оскільки спірний будинок був придбаний під час шлюбу сторін, тобто є спільною сумісною власністю подружжя, тому підлягає поділу між сторонами в рівних частках, а доводи ОСОБА_5 , що спірне майно придбане за її особисті кошти, а не за спільні кошти подружжя, є недоведеними, оскільки вона не спростувала презумпцію спільності права власності подружжя на вказане майно. Позовні вимоги ОСОБА_2 щодо визнання за ним права власності на Ѕ частину спірної земельної ділянки суд першої інстанції залишив без задоволення, оскільки спірна земельна ділянка на час придбання будинку перебувала у державній власності. 
З такими висновками суду першої інстанції колегія суддів погоджується, оскільки вони відповідають вимогам закону та фактичним обставинам справи.

Судом встановлено, що 14 серпня 1999 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 був зареєстрований шлюб Відділом реєстрації актів громадянського стану Енергодарської міської ради Запорізької області, про що в книзі реєстрації актів про одруження зроблено актовий запис №252, який було розірвано рішенням Енергодарського міського суду від 15 березня 2018 року.(а.с. 5, 6).

Згідно договору купівлі-продажу житлового будинку від 05 липня 2011 року, житловий будинок за номером АДРЕСА_1 , має загальну площу 60,4 кв.м., житлову площу 27,9 кв.м. та має належні до нього будівлі і споруди.

Договір купівлі-продажу житлового будинку від 05 липня 2011 року укладено продавцем з ОСОБА_1 та посвідчено приватним нотаріусом Енергодарського міського нотаріального округу Запорізької області Сірою І.Є. та зареєстровано в реєстрі за № 2705. 

Згідно до п. 8 договору купівлі-продажу житлового будинку, купівля нерухомого майна за цим договором вчиняється за письмовою згодою чоловіка ОСОБА_1 - ОСОБА_2 . (а.с. 56, 57).

Відповідно до розписки від 01 червня 2011 року, ОСОБА_6 взяла в борг у ОСОБА_7 грошові кошти в сумі 40 000,00 гривень, які вона зобов`язалась повернути протягом 10 років. (а.с.36).
        Відповідно до розписки від 01 червня 2011 року,  ОСОБА_6  взяла в борг у  ОСОБА_8  грошові кошти в сумі 45 000,00 гривень, які вона зобов`язалась повернути протягом 10 років. (а.с.37). 
Рішення суду як найважливіший акт правосуддя покликане забезпечити захист гарантованих Конституцією України прав і свобод людини та здійснення проголошеного Основним Законом принципу верховенства права.
Згідно з пунктом 3 частини першої статті 57 СК України майном, що є особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто. 
Статтею 60 СК України закріплено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. 
Аналогічне положення містить і в статті 368 ЦК України.
Частиною першою статті 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.
Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована, один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт в судовому порядку. При цьому тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції спільної сумісної власності майна, покладається на того з подружжя, який її спростовує. 
Згідно з правовим висновком, висловленим у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18) за загальним правилом статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
Конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними у період шлюбу. Разом з тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі у судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. 
Установивши, що спірний житловий будинок придбаний сторонами у період перебування у зареєстрованому шлюбі, суд першої інстанції належним чином оцінивши всі докази у їх сукупності, врахувавши усі обставини справи, взаємовідносини сторін договору, принцип справедливості рішення суду, дійшов обґрунтованого висновку про те, що житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_2 , незалежно від того, що він був оформлений на ім`я ОСОБА_1 . 
Докази на спростування презумпції спільності майна, набутого подружжям у шлюбі, - відсутні. 
Доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 про те, що факт отримання грошових коштів в особисту власність підтверджується розписками від 01 червня 2011 року, не заслуговують на увагу, оскільки зі змісту оформлених розписок вбачається лише одержання позики та невиконання умов договорів позики, у строки, встановлені договорами.
         Інші доводи  апеляційної  скарги не спростовують встановлені у справі фактичні обставини та висновки, які обґрунтовано викладені у мотивувальній частині оскаржуваного судового рішення, та зводяться до переоцінки доказів, незгоди заявника з висновками щодо їх оцінки та містять посилання на факти, що були предметом дослідження суду. 
Статтею 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України (далі - Конвенція), та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).
Таким чином, наведені в апеляційній скарзі доводи не спростовують висновків суду першої інстанції . 
       Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити апеляційну  скаргу без задоволення, а оскаржуване судові рішення - без змін, оскільки доводи апеляційної  скарги висновків суду не спростовують. 
Оскільки апеляційна скарга залишена без задоволення, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у судах першої та апеляційної інстанцій, у суді апеляційної інстанції, немає.

Керуючись ст. ст.367, 368, 374, 375, 376, 381-384, 390 ЦПК України, апеляційний суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 , адвоката Шипілової Світлани Володимирівни залишити без задоволення.

Рішення Кам`янсько – Дніпровського районного суду Запорізької області від 10 січня 2020 року у цій справі в оскаржуваній частині залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту судового рішення.

Повна постанова складена 28 вересня 2020 року. 

Головуючий, суддя 	Суддя	Суддя	
Подліянова Г.С.	Гончар М.С.	Маловічко С.В.