Номер провадження: 22-ц/813/6896/20 
Номер справи місцевого суду: 496/2874/19
Головуючий у першій інстанції Буран В. М.
Доповідач Дрішлюк А. І.
Категорія: 27

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
08 вересня 2020 року                                                        м. Одеса

Одеський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: 
головуючого судді Дрішлюка А.І., суддів Драгомерецького М.М., Громіка Р.Д.,
розглянувши в порядку спрощеного позовного впровадження без виклику сторін апеляційну скаргу представника Акціонерного товариства комерційного банку «Приватбанк» - Крилової Олени Леонідівни на заочне рішення Біляївського районного суду Одеської області від 03 березня 2020 року в цивільній справі за позовом Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості у розмірі 24195,61 грн., –
ВСТАНОВИВ:

05 серпня 2019 року представник Акціонерного товариства комерційного банку «ПРИВАТБАНК» звернувся до Біляївського районного суду Одеської області з позовом до ОСОБА_1 в якому просив стягнути з відповідача на його користь заборгованість за Генеральною угодою б/н від 29.05.2015 року та судові витрати по справі. Свої вимоги мотивує тим, що 29.05.2015 року до АТ КБ «Приватбанк» звернувся відповідач з метою отримання банківських послуг у зв`язку із чим відповідачем було укладено Генеральну угоду про реструктуризацію заборгованості та приєднано до Умов та правил надання продукту кредитних карт від 29.05.2015 року ОСОБА_1 було отримано кредит у розмірі 6629,52 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 18% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом. Відповідач підтвердив свою згоду на те, що підписана ним Генеральна угода разом з Умовами та правилами надання банківських послуг, а також Тарифами Банку складає між ним та банком договір про надання банківських послуг, що підтверджується підписом у заяві. Проте, відповідач протягом тривалого часу ухилявся від виконання умов зазначеного кредитного договору, зокрема не сплачував банку кредитні кошти та інші передбачені договором платежі, у зв`язку з чим станом на 29.05.2019 року у відповідача перед банком виникла заборгованість у розмірі 24195,61 грн., яка до теперішнього часу не погашена, що і стало підставою для звернення АТ КБ «Приватбанк» з даним позовом до суду (а.с. 1-42).
03 березня 2020 року заочним рішенням Біляївського районного суду Одеської області (головуючий-суддя Буран В.М.) в позові Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» (місце знаходження: 49094, м. Дніпро, вул. Набережна Перемоги, буд. 50, код ЄДРПОУ 14360570) до ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , (місце проживання: АДРЕСА_1 , ІПН: НОМЕР_1 ) про стягнення заборгованості у розмірі 24195,61 грн. відмовлено повністю (а.с. 53-58).
29 квітня 2020 року засобами Укрпошти направив апеляційну скаргу на заочне рішення Біляївського районного суду Одеської області від 03 березня 2020 року. З зазначеним рішенням не погоджується, вважає, що воно прийняте без повного, всебічного та об`єктивного дослідження всіх обставин справи, без належної оцінки доказів по справі, з невідповідністю висновків суду обставинам справи та з порушенням норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права. Апелянт вважає, що заборгованість відповідача в даній справі виникла саме з генеральної угоди про реструктуризацію заборгованості та приєднання до умов та правил надання продукту кредитних карт. Суд неналежно дослідив наявні у справі докази, що призвело до помилкових висновків суду, щодо непогодження із відповідачем умов кредитування, адже з копії генеральної угоди чітко вбачається, що такі умови сторонами погоджені, що підтверджується, зокрема, підписом відповідача. Крім того, відповідач підписавши генеральну угоду, відповідач особистим підписом підтвердив, що він ознайомився і згоден з умовами та правилами, а також отримав повну інформацію про умови кредитування. В даному випадку відповідач, підписавши генеральну угоду, користуючись кредитними коштами, висловив свою згоду з формою договору та його умовами у тому числі, щодо відповідальності за порушення зобов`язань за договором сплати пені. Таким чином, відсутність підпису боржника на відповідних умовах та правилах не свідчить про неукладеність договору, позаяк суть договору приєднання і полягає в тому, що його умови визначаються однією стороною одноособово та викладаються у певних формулярах або інших стандартах, а інша сторона може лише приєднатися до таких умов, висловивши певним чином згоду на них. Також апелянт пояснює, що банк надав відповідачу кредит, а відповідач його не повернув, місцевий суд не мав жодних підстав відмовляти у стягненні заборгованості за фактично отриманими коштами. Апелянт просив скасувати рішення Біляївського районного суду Одеської області від 03 березня 2020 року, ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги АТ КБ «Приватбанк» (а.с. 68-84).
Відповідно до ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи. Апеляційне провадження за скаргою представника Акціонерного товариства комерційного банку «Приватбанк» - Крилової Олени Леонідівни на заочне рішення Біляївського районного суду Одеської області від 03 березня 2020 року було відкрито в порядку спрощеного провадження без повідомлення учасників справи.
З врахуванням недостатньої кількості суддів в Одеському апеляційному суді (з 2013 року кількість суддів в цивільній палаті зменшилася з 48 до 15, які фактично здійснюють судочинство), щодо яких здійснюється автоматизований розподіл справ (без урахування суддів, які хворіють, перебувають у відрядженні, знаходяться у відпустці), що створює надмірне навантаження та виключає можливість розгляду справи в строки, передбачені національним законодавством, судом апеляційної інстанції було здійснено розгляд справи з врахуванням поточного навантаження, яке обумовило збільшення строку розгляду справи по незалежним від суду причинам. 
Відзив на апеляційну скаргу до апеляційного суду не надходив.
Відповідно до ч. 5 ст. 268 ЦПК України датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.
Дослідивши матеріали цивільної справи, доводи апеляційної скарги, апеляційний суд дійшов до висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню виходячи з наступного.
Предметом розгляду даної справи є стягнення заборгованості за кредитним договором.
Відповідно до положень ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.
Приймаючи рішення у справі суд першої інстанції виходив з того, у матеріалах справи відсутні відомості щодо укладання між сторонами кредитного договору у якому чітко визначено умови надання кредиту, а саме Умови та Правила надання банківських послуг не містять підпису відповідача, тому судом не встановлено наявності належних і допустимих доказів, які б вказували, що саме ці Умови є складовою частиною укладеного між сторонами договору. Таким чином попри встановлення факту підписання відповідачем заяви, а також посилаючись на встановлення банком розміру відсотків за користування кредитом, що суперечить погодженому сторонами розміру, суд першої інстанції дійшов висновку про відмову у задоволенні позову, посилаючись на відсутність у матеріалах справи жодних інших належних та допустимих доказів погодження між сторонами умов кредитування (відсотків, штрафів, пені) та неможливість суду дійти висновку про правильність і достовірність розрахунку заборгованості відповідача перед Банком з наданих позивачем доказів.
Апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції в частині відсутності належних, допустимих та достатніх доказів того, що Умови та правила надання банківських послуг, що знаходяться у матеріалах справи є складовою частиною укладеного між сторонами договору оскільки не містять підпису відповідача, однак не погоджується з висновками суду першої інстанції щодо відсутності у матеріалах справи належних та допустимих доказів погодження між сторонами умов кредитування, та звертає увагу на наступне. 
29.05.2015 року до АТ КБ «ПРИВАТБАНК» звернувся відповідач з метою отримання банківських послуг у зв`язку із чим відповідачем було укладено Генеральну угоду про реструктуризацію заборгованості та приєднано до Умов та правил надання продукту кредитних карт від 29.05.2015 року ОСОБА_1 було отримано кредит у розмірі 6629,52 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок.
Як вбачається з зазначеної Генеральної угоди, підписаної відповідачем, сторони погодили істотні умови договору, а саме – суму кредиту, розмір процентів за користування кредитом (1,5% на місяць (18 % на рік), строк кредитування, відповідальність за порушення зобов`язань, порядок погашення заборгованості та інше (а.с. 5 зворот-6). Таким чином, посилання суду першої інстанції на зразкову справу та відсутність підстав вважати, що суттєві умови були узгоджені сторонами в цій справі є помилковими.
Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов`язання повинне виконуватися належним чином у відповідності з умовами договору. При цьому відповідач, як сторона кредитного договору зобов`язаний повернути позивачу одержаний кредит та сплатити відсотки (ч. 1 ст. 1054 ЦК України).
Згідно ст. 530 ЦК України, якщо в зобов`язанні встановлений строк його виконання, то воно підлягає виконанню в цей строк. У разі порушення зобов`язання, настають правові наслідки, зокрема, сплата неустойки (пені).
Відповідно до ч.ч. 1,2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).
За змістом ст.ст. 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Частиною 1 ст. 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
У ст. 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Відповідно до ч. 1ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).
Частиною 2 ст. 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.
Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (ст.1055 ЦК України).
Згідно із ч.1 ст. 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.
За змістом ст.634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.
За змістом ст.1056-1 ЦК України розмір процентів та порядок їх сплати за договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів.
Відповідно до частини першої ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.
Згідно зі ст. 1049 згаданого Кодексу позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
За змістом ст.549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.
Ч.ч. 1,2 ст. 551 ЦК України визначено, що предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.
Згідно із частиною першою ст.1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.
Таким чином висновок суду першої інстанції щодо відмови у задоволенні позову у повному обсязі через недоведеність погодження сторонами умов договору кредитування не відповідає діючому цивільному законодавству та матеріалам справи.
Щодо вимог позивача відносно стягнення з відповідача заборгованості за пенею у розмірі 11 833,10 грн., апеляційний суд звертає увагу на наступне.
П.2.8. Генеральної угоди передбачено, що у разі порушення Позичальником зобов`язання з погашення кредиту Позичальник сплачує Банку пеню, у розмірі, передбаченому Умовами та правилами за кожен день прострочення, проте як було встановлено судом першої інстанції, з висновком якого погоджується апеляційний суд Умови та Правила надання банківських послуг не містять підпису відповідача, тому судом не встановлено наявності належних і допустимих доказів, які б вказували, що саме ці Умови є складовою частиною укладеного між сторонами договору. Таким чином, матеріалах справи не містять жодних інших належних та допустимих доказів погодження між сторонами умов кредитування, в частині сплати пені у разі прострочення зобов`язання.
Враховуючи вищевикладене, оскільки розмірі стягнення пені не було погоджено між сторонами апеляційний суд відмовляє у задоволенні позовних вимог частині стягення з ОСОБА_1 заборгованості за пенею у розмірі 11 833,10 грн.
Окрім цього у оскаржуваному судовому рішенні суд першої інстанції посилається на те, що попри погодження між сторонами сплати позичальником відсотків за користування кредитом у розмірі 1,5% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом, згідно розрахунку з самого початку нарахування заборгованості зазначена процентна ставка у розмірі 18%. За таких обставин, суд першої інстанції дійшов висновку, що позивач не просто змінив процентну ставку, відповідно до умов облікової ставник НБУ, а застосував інші умови договору, які не були відомі ОСОБА_1 , що в свою чергу є порушенням ст. 628 ЦК України, відповідно якої зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Однак апеляційний суд не погоджується з наведеним висновком суду першої інстанції виходячи з наступного.
З Генеральної угоду про реструктуризацію заборгованості та приєднання до Умов та правил надання продукту кредитних карт від 29.05.2015 року вбачається, що сторони погодили розмір процентів за користування кредитом (1,5% на місяць (18% на рік) (а.с. 5зворот - 6), відповідно до якого у подальшу банком і було здійснено розрахунок заборгованості. Погоджені сторонами 18% річних, як вбачається з доданого позивачем Розрахунку заборгованості за договором №б/н від 29.05.2015 року залишались незмінними протягом усього часу користування відповідачем кредитними коштами. Враховуючи вищенаведене висновок суду першої інстанції щодо застосування позивачем, у порушення вимог ст. 628 ЦК України, інших умов договору, які не були відомі ОСОБА_1 є необґрунтованим, оскільки не відповідає матеріалам справи.
Посилання в апеляційній скарзі на те, щодо неврахування судом першої інстанції висновків Верховного Суду викладених у постанові від 11 вересня 2019 року у справі №153/1334/16 відповідно до яких суд може визнати недоцільним дослідження доказів щодо тих обставин, які ніким не оспорюються, однак зобов`язаний встановити обставини, які підлягають доказуванню і зобов`язаний вжити всіх необхідних заходів з метою встановлення істини отже, у даній цивільній справі оскільки відповідачем договір та умови надання послуг банком не оспорювалися, на думку, скаржника, це свідчить про згоду відповідача з усіма умовами договору є необґрунтованими. Позаяк, в цивільному процесі діє принцип змагальності сторін, його сутність не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, на яку посилається одна зі сторін, а інша сторона не надала заперечень. Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. А тому відсутність у матеріалах справи заперечень відповідача проти заявлених до неї вимог не може свідчити про беззаперечне визнання останнім того, факту, що в умовах зміни редакцій Правил і відповідно об`єму прав та обов`язків, що ними встановлюються, відповідач погоджувався саме з цією редакцією Правил. 
Відповідно до п.3 ч.1 ст.376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення є невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи.
Таким чином, враховуючи вище наведене, оскільки доводи апеляційної скарги знайшли своє часткове підтвердження в частині доведеності факту укладання між сторонами кредитного договору, апеляційний суд на підставі ст. 376 ЦПК України частково задовольняє апеляційну, скасовує оскаржуване рішення суду першої інстанції та ухвалює нове про часткове задоволення позовних вимог. 
На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Одеський апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу представника Акціонерного товариства комерційного банку «Приватбанк» - Крилової Олени Леонідівни – задовольнити частково.
Рішення Біляївського районного суду Одеської області від 03 березня 2020 року – скасувати.
Ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» до  ОСОБА_2 (в подальшому за текстом ( ОСОБА_3  про стягнення заборгованості, у зв`язку із пропуском строку позовної давності – задовольнити частково.
Стягнути з ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , (місце проживання: АДРЕСА_1 , ІПН: НОМЕР_1 ) на користь Акціонерного товариства Комерційний Банк «ПРИВАТБАНК» (код ЄДРПОУ 14360570, МФО 305299, р/р НОМЕР_2 ) заборгованість за кредитним договором № б/н від 29.05.2015 року, яка складається з: заборгованості за кредитом – 6629,53 грн., заборгованості по відсоткам за користування кредитом – 4846,18 грн. та штраф – 886,80 грн, у розмірі 12 362,51 (дванадцять тисяч триста шістдесят дві) грн. 51 (п`ятдесят одна) коп.
Стягнути з ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , (місце проживання: АДРЕСА_1 , ІПН: НОМЕР_1 ) на користь Акціонерного товариства Комерційний Банк «ПРИВАТБАНК», (код ЄДРПОУ 14360570, МФО 305299, р/р НОМЕР_2 ) судовий збір за подачу позовної заяви, пропорційно задоволених вимог, у розмірі 98,51 грн (дев`яносто вісім гривень п`ятдесят одна).
Стягнути з ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , (місце проживання: АДРЕСА_1 , ІПН: НОМЕР_1 ) на користь Акціонерного товариства Комерційний Банк «ПРИВАТБАНК» (код ЄДРПОУ 14360570, МФО 305299, р/р НОМЕР_2 ) судовий збір за подачу апеляційної скарги, пропорційно задоволених вимог, у розмірі 1 472 грн (одна тисяча чотириста сімдесят дві гривні двадцять сім копійок).
В задоволенні решти позовних вимог, відмовити.
Постанова Одеського апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню не підлягає.

Судді Одеського апеляційного суду                                 А.І. Дрішлюк

Р.Д. Громік

М.М. Драгомерецький

08.09.2020 року                                                                 м. Одеса