ПЕРШИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 
16 вересня 2020 року           справа № 200/10402/19-а 

приміщення суду за адресою: 84301, м. Краматорськ вул. Марата, 15

Перший апеляційний адміністративний суд у складі колегії: головуючого судді: Гайдара А.В., суддів: Казначеєва Е.Г., Ястребова Л.В., секретар судового засідання Харечко О.П., за участю представника відповідача Помалюк І.А., розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Головного управління ДПС у Донецькій області на рішення Донецького окружного адміністративного суду від 04 травня 2020 року (повний текст складено 04 травня 2020 року в м. Слов`янськ Донецької області) у справі № 200/10402/19-а (суддя в 1 інстанції - Логойда Т.В.) за позовом ОСОБА_1 до Головного управління ДПС у Донецькій області  про визнання протиправною та скасування вимоги,-
                                         В С Т А Н О В И В: 

ОСОБА_1 (далі - позивач) звернувся до суду з позовною заявою до Головного управління ДПС у Донецькій області (далі - відповідач), в якому просив (з урахуванням уточнення позовних вимог) визнати протиправним та скасувати вимогу  № Ф-33813-49 від 10 травня 2019 року. (арк.справи 3-8)
Рішенням Донецького окружного адміністративного суду від 04 травня 2020 року у справі № 200/10402/19-а позовні вимоги задоволено, внаслідок чого:       визнано протиправною та скасовано вимогу Головного управління ДПС у Донецькій області  від 10.05.2019 року № Ф-33813-49. (арк.справи 192-195)
Не погодившись з таким рішенням, Головним управлінням ДПС у Донецькій області подано апеляційну скаргу, в якій зазначено, що рішення суду першої інстанції є необґрунтованим, винесеним з порушенням норм матеріального та процесуального права, у зв`язку з чим підлягає скасуванню, та просили скасувати рішення суду першої інстанції і ухвалити нове, яким у задоволенні позовних вимог відмовити у повному обсязі. (арк.справи 203-205)
Представник відповідача в судовому засіданні просила задовольнити апеляційну скаргу, скасувати рішення, прийняти постанову про відмову в задоволенні позову.
Відповідно до вимог частини 1 статті 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника відповідача, перевіривши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, встановила наступне.
Судами першої та апеляційної інстанції встановлено, що позивач - відповідно до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань ОСОБА_1 (ІПН НОМЕР_1 ) з 27.12.2004 року по 03.06.2019 року був зареєстрований фізичною особою-підприємцем та був платником єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, який перебуває на обліку в органі доходів і зборів (Вугледарська ДПІ Головного управління ДФС у Донецької області), що розташований на території населеного пункту (м. Вугледар Донецької обл.), включеного до переліку, що зазначений у ст. 2 Закону України "Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції", де проводилася антитерористична операція, розпочата на підставі відповідного Указу Президента України.
Господарську діяльність він як фізична особа-підприємець з листопада 2013 року не здійснював та доходи від неї не отримував.
З 16.02.2009 року по 27.07.2018 року позивач перебував у трудових відносинах з відокремленим підрозділом "Шахта "Південнодонбаська №3 ім. М.С.Сургая" державного підприємства "Донецька вугільна енергетична компанія", яке під час роботи позивача було реорганізовано та правонаступником якого є державне підприємство "Шахта ім. М.С.Сургая", що підтверджується записами в його трудовій книжці.
Роботодавець щодо періоду його роботи, зокрема по травень 2018 року включно (в тому числі щодо періоду, за який винесена оскаржена вимога), сплатив за позивача єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, що підтверджується довідкою від 28.04.2020 року №519.
Головним управлінням ДФС у Донецькій області позивачу надіслано вимогу про сплату боргу (недоїмки) з єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування від 10.05.2019 року № Ф-33813-49 на суму 10905,18 грн.
Вимога прийнята щодо періоду, який розпочався після 14.04.2014 року (як відображено в розрахунку до вимоги, по строку сплати позивачем єдиного внеску розпочався з 09.02.2018 року і закінчився 19.04.2018 року).
Дослідивши матеріали справи, вирішивши питання чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення сторін, колегія суддів дійшла наступного.
Правові та організаційні засади забезпечення збору та обліку єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, умови та порядок його нарахування і сплати та повноваження органу, що здійснює його збір та ведення обліку, визначає  Закон України "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування"   від 08 липня 2010 року №2464-VI  (далі - Закон № 2464, у редакції на момент виникнення спірних правовідносин).
Згідно з частиною 2  статті 2 Закону № 2464  виключно цим Законом визначаються: принципи збору та ведення обліку єдиного внеску; платники єдиного внеску; порядок нарахування, обчислення та сплати єдиного внеску; розмір єдиного внеску; орган, що здійснює збір та веде облік єдиного внеску, його повноваження та відповідальність; склад, порядок ведення та використання даних Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування; порядок здійснення державного нагляду за збором та веденням обліку єдиного внеску.
Відповідно до положень пункту 1 частини 2  статті 6  Закону  № 2464  платник єдиного внеску зобов`язаний своєчасно та в повному обсязі нараховувати, обчислювати і сплачувати єдиний внесок.
Порядок обчислення та строки сплати єдиного внеску передбачені  статтею 9  Закону № 2464. У відповідності до частини 8 цієї статті платники єдиного внеску, крім платників, зазначених у пунктах 4, 5 та 5-1 частини першої  статті 4 цього Закону, зобов`язані сплачувати єдиний внесок, нарахований за календарний місяць, не пізніше 20 числа наступного місяця, крім гірничих підприємств, які зобов`язані сплачувати єдиний внесок, нарахований за календарний місяць, не пізніше 28 числа наступного місяця.
Відповідно до абзаців 1, 3, 4 частини 4  статті 25  Закону № 2464  орган доходів і зборів у порядку, за формою та у строки, встановлені центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну податкову і митну політику, надсилає платникам єдиного внеску, які мають недоїмку, вимогу про її сплату.
Платник єдиного внеску зобов`язаний протягом десяти календарних днів з дня надходження вимоги про сплату недоїмки сплатити суми недоїмки та штрафів разом з нарахованою пенею.
У разі незгоди з розрахунком суми недоїмки платник єдиного внеску узгоджує її з органом доходів і зборів шляхом оскарження вимоги про сплату єдиного внеску в адміністративному або судовому порядку.
Законом України №1669-VII від 02.09.2014р. "Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції", який набрав чинності 15.10.2014р., у  Законі України  "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування" розділ VIII  Прикінцеві та перехідні положення  доповнено пунктом 9-3 (у наступному 9-4) такого змісту:
Платники єдиного внеску, визначені статтею 4 Закону України  "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування", які перебувають на обліку в органах доходів і зборів, розташованих на території населених пунктів, визначених переліком, зазначеним у  статті 2 Закону України  "Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції", де проводилася антитерористична операція, розпочата відповідно до Указу Президента України   "Про рішення Ради національної безпеки і оборони України" від 13 квітня 2014 року  "Про невідкладні заходи щодо подолання терористичної загрози і збереження територіальної цілісності України"  від 14 квітня 2014 року № 405/2014, звільняються від виконання своїх обов`язків, визначених частиною другою статті 6 Закону України  "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування", на період з 14 квітня 2014 року до закінчення антитерористичної операції або військового чи надзвичайного стану.
Підставою для такого звільнення є заява платника єдиного внеску, яка подається ним до органу доходів і зборів за основним місцем обліку або за місцем його тимчасового проживання у довільній формі не пізніше тридцяти календарних днів, наступних за днем закінчення антитерористичної операції.
Відповідальність, штрафні та фінансові санкції, передбачені цим Законом за невиконання обов`язків платника єдиного внеску в період з 14 квітня 2014 року до закінчення антитерористичної операції, до платників єдиного внеску, зазначених у цьому пункті, не застосовуються.
Недоїмка, що виникла у платників єдиного внеску, які перебувають на обліку в органах доходів і зборів, розташованих на території населених пунктів, визначених переліком, зазначеним у статті 2 Закону України  Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції, де проводилася антитерористична операція, розпочата відповідно до Указу Президента України  Про рішення Ради національної безпеки і оборони України від 13 квітня 2014 року  Про невідкладні заходи щодо подолання терористичної загрози і збереження територіальної цілісності України  від 14 квітня 2014 року № 405/2014, визнається безнадійною та підлягає списанню в порядку, передбаченому  Податковим кодексом України  для списання безнадійного податкового боргу.
Указом Президента України від 14.04.2014 № 405/2014 введено в дію рішення Ради національної безпеки і оборони України від 13.04.2014  Про невідкладні заходи щодо подолання терористичної загрози і збереження територіальної цілісності України.
На виконання абзацу 3 пункту 5  статті 11  Прикінцеві та перехідні положення  Закону України  "Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції"   розпорядженням Кабінету Міністрів України від 30.10.2014 № 1053-р   затверджено перелік населених пунктів, на території яких здійснювалася антитерористична операція (дію розпорядження зупинено згідно з  розпорядженням Кабінету Міністрів України від 05.11.2014 № 1079-р), яке втратило чинність згідно з  розпорядженням Кабінету Міністрів України від 02.12.2015 № 1275-р  "Про затвердження переліку населених пунктів, на території яких здійснювалася антитерористична операція, та визнання такими, що втратили чинність, деяких розпоряджень Кабінету Міністрів України".
Суд зазначає, що саме перебування платників єдиного внеску на обліку в органах доходів і зборів, розташованих на території населених пунктів, де проводилася антитерористична операція, є підставою для зупинення застосування до таких платників заходів впливу та стягнення і відповідальності за порушення  Закону України  "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування.
Місто Вугледар, на території якого розташована Інспекція, в якій на обліку як платник єдиного внеску перебуває, входить до Переліку населених пунктів, на території яких здійснювалася антитерористична операція, затверджених  розпорядженнями Кабінету Міністрів України від 30.10.2014 № 1053-р  (втратило чинність) і Кабінету Міністрів України від 02.12.2015 № 1275-р (чинне).
З огляду на дію пункту 9-4  розділу VIII  Прикінцеві та перехідні положення  Закону України  "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування"  (у редакції на момент виникнення спірних правовідносин) платник єдиного внеску звільняється від відповідальності за несвоєчасну сплату єдиного внеску з 14.04.2014 до закінчення антитерористичної операції за умови перебування його на обліку органу доходів і зборів, розташованому на території населеного пункту, де проводилася така операція.
На час виникнення спірних правовідносин Указ про завершення проведення антитерористичної операції або військових дій на території України Президент України не приймав, тобто, період проведення антитерористичної операції ще тривав.
Отже, термін, протягом якого платник єдиного внеску мав право звернутися до органу доходів і зборів з відповідною заявою про звільнення від виконання своїх обов`язків (п. 9-4 розд. VIII "Прикінцеві та перехідні положення" Закону України "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування"), на час винесення оскаржених вимог не закінчився.
Відповідно до ст. 10 Закону України "Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції" протягом терміну дії цього Закону єдиним належним та достатнім документом, що підтверджує настання обставин непереборної сили (форс-мажору), що мали місце на території проведення антитерористичної операції, як підстави для звільнення від відповідальності за невиконання (неналежне виконання) зобов`язань, є сертифікат Торгово-промислової палати України.
Сертифікати щодо форс-мажорних обставин (обставин непереборної сили) згідно зі ст. 14-1 Закону України "Про торгово-промислові палати України" Торгово-промислова палата України та уповноважені нею регіональні торгово-промислові палати видають за зверненнями суб`єктів господарювання, якими відповідно до ст. 55 Господарського кодексу України є юридичні особи, які здійснюють господарську діяльність та зареєстровані в установленому законом порядку, а також громадяни України, іноземці та особи без громадянства, які здійснюють господарську діяльність та зареєстровані відповідно до закону як підприємці.
Законодавство не містить вимог щодо дати отримання сертифікату про настання обставин непереборної сили, а чітко визначає, що такий сертифікат є підставою для звільнення від відповідальності за невиконання (неналежне виконання) зобов`язань протягом терміну дії Закону України "Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції".
Між тим, в спірних правовідносинах отримання сертифікату про настання обставин непереборної сили не є обов`язковим, оскільки суб`єкт господарювання (позивач) в силу закону звільнений від сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, що автоматично звільняє його від відповідальності за невиконання вказаних зобов`язань протягом терміну дії Закону України "Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції".
Враховуючи наведене, оскільки позивач протягом спірного періоду перебував на обліку в органі доходів і зборів, що розташований на території населеного пункту, де проводилась антитерористична операція, та здійснював свою господарську діяльність на території проведення антитерористичної операції, період проведення якої тривав, тому на період з 14.04.2014 року до 13.02.2020 року він звільнений від сплати сум єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, і відповідальність, штрафні та фінансові санкції, що передбачені Законом України "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування" за невиконання обов`язків платника єдиного внеску, виключно у вказаний період до нього не застосовуються. 
Положення цієї норми не застосовуються до платників єдиного внеску за невиконання обов`язків, які виникли до 14.04.2014 року та/або після закінчення антитерористичної операції.
Аналогічні висновки щодо застосування вказаних норм права викладені в постанові Верховного Суду від 30.03.2018 року в справі № 812/292/18 (провадження №Пз/9901/22/18), які відповідно до ч. 5 ст. 242 Кодексу адміністративного судочинства України мають бути враховані судом при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин.
Європейський суд з прав людини у рішенні в справі ВАТ  "Нефтяная компания ЮКОС" проти РФ (заява №14092/04, п. 559 рішення ЄСПЛ), зазначив, що перша і сама важлива вимога статті 1 Протоколу №2 до Конвенції (Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод) полягає в тому, що будь-яке втручання публічної влади в безперешкодне користування власністю повинне бути законним, тобто  втручання має відповідати національному законодавству і бути достатньо зрозумілим, щоб дозволити заявнику передбачати наслідки своїх дій. 
В спірних правовідносинах втручання суб`єкта владних повноважень відповідає національному законодавству, оскільки воно відбулося в межах наданих повноважень - надіслання платникам єдиного внеску, які мають недоїмку, вимог про її сплату, є обов`язком органу доходів і зборів.
Між тим, таке втручання не є достатньо зрозумілим для платника єдиного внеску, щоб дозволити йому передбачати наслідки своїх дій.
Так, позивач в силу закону з 14.04.2014 року до 13.02.2020 року був звільнений від виконання своїх обов`язків (обов`язків своєчасно та в повному обсязі нараховувати, обчислювати і сплачувати єдиний внесок), визначених ч. 2 ст. 6 Закону України "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування".
В той же час надсилаючи позивачу вимогу про сплату боргу з єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування відповідач не врахував те, що вимога про сплату недоїмки є виконавчим документом, і факт її надіслання органом доходів і зборів породжує у платника певні обов`язки (сплатити суми недоїмки та штрафів разом з нарахованою пенею), передбачені ч. 4 ст.25 Закону України "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування", від виконання яких він не звільнений.
Подальше ж невиконання платником єдиного внеску такої вимоги чи не оскарження вимоги в судовому порядку породжує обов`язок органу доходів і зборів надіслати вимогу про сплату недоїмки до підрозділу державної виконавчої служби (ч. 4 ст. 25 вказаного Закону).
Отже, подальше невиконання платником єдиного внеску чинної вимоги призведе до негативних наслідків для такого платника і до порушення його прав та законних інтересів, для відновлення яких необхідно буде докласти значних зусиль.
Також, як встановлено, в період з 16.02.2009 року по 27.07.2018 року, який включає в себе період, за який відповідачем оскарженою вимогою нараховано недоїмку з єдиного внеску, позивач як найманий працівник перебував у трудових відносинах з певним підприємством, яке сплатило за нього єдиний внесок.
Згідно з п. 3 ч. 1 ст. 1 Закону України "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування" застрахована особа - це фізична особа, яка відповідно до законодавства підлягає загальнообов`язковому державному соціальному страхуванню і сплачує (сплачувала) та/або за яку сплачується чи сплачувався у встановленому законом порядку єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування.
Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 4 вказаного Закону платниками єдиного внеску є роботодавці, зокрема підприємства, установи та організації, інші юридичні особи, утворені відповідно до законодавства України, незалежно від форми власності, виду діяльності та господарювання, які використовують працю фізичних осіб на умовах трудового договору (контракту) або на інших умовах, передбачених законодавством, чи за цивільно-правовими договорами (крім цивільно-правового договору, укладеного з фізичною особою - підприємцем, якщо виконувані роботи (надавані послуги) відповідають видам діяльності відповідно до відомостей з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців), у тому числі філії, представництва, відділення та інші відокремлені підрозділи зазначених підприємств, установ і організацій, інших юридичних осіб, які мають окремий баланс і самостійно ведуть розрахунки із застрахованими особами;
Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 7 Закону, яка визначає базу на рахування єдиного внеску, єдиний внесок нараховується для платників, зазначених у  пунктах 1  (крім  абзацу сьомого), частини першої статті 4 цього Закону, - на суму нарахованої кожній застрахованій особі заробітної плати за видами виплат, які включають основну та додаткову заробітну плату, інші заохочувальні та компенсаційні виплати, у тому числі в натуральній формі, що визначаються відповідно до  Закону України  "Про оплату праці", та суму винагороди фізичним особам за виконання робіт (надання послуг) за цивільно-правовими договорами
Верховний Суд в постанові від 04.12.2019 року в справі №440/2149/19 висловив правову позицію, що якого особа, яка зареєстрована як фізична особа-підприємець, проте господарську діяльність не веде та доходи не отримує, зобов`язана сплачувати єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування не нижче розміру мінімального страхового внеску незалежно від фактичного отримання доходу лише за умови, що така особа не є найманим працівником. В іншому випадку (якщо особа є найманим працівником), така особа є застрахованою, і платником єдиного внеску за неї є її роботодавець, а мета збору єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування досягається за рахунок його сплати роботодавцем. Інше тлумачення норм Закону України "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування"  щодо необхідності сплати єдиного внеску особами, які перебувають на обліку в органах ДФС і зареєстровані як фізичні особи-підприємці (однак господарську діяльність не здійснюють і доходи не отримують), та які одночасно перебувають у трудових відносинах, спричиняє подвійну його сплату (безпосередньо особою та роботодавцем), що суперечить меті запровадженого державою консолідованого страхового внеску.
Висновки щодо застосування норм права, що викладені у вказаній постанові Верховного Суду, відповідно до ч. 5 ст. 242 Кодексу адміністративного судочинства України мають бути враховані судом при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин.
Отже, у позивача як працівника обов`язку сплачувати єдиний внесок в ті місяці (періоди), коли він не отримав доходу від здійснення підприємницької діяльнос ті, при умові, що єдиний внесок за нього сплачував роботодавець, не існує.
Вказані обставини залишилися поза увагою податкового органу.
Зважаючи на зазначене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про задоволення позовних вимог.
Статтею 316 КАС України визначено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Зважаючи на наведене, судова колегія дійшла висновку, що судом першої інстанції правильно встановлені обставини справи, та ухвалено судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. У зв`язку з викладеним доводи апеляційної скарги не приймаються до уваги, тому апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.
Керуючись статтями 23, 33, 292, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329, 331 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

                                               ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Головного управління ДПС у Донецькій області на рішення Донецького окружного адміністративного суду від 04 травня 2020 року  у справі № 200/10402/19-а - залишити без задоволення.
Рішення Донецького окружного адміністративного суду від 04 травня 2020 року  у справі № 200/10402/19-а - залишити без змін.   
Повне судове рішення складено 16 вересня 2020 року. 
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення в порядку, передбаченому ст. 328 та п. 3 Розділу VI «Прикінцеві положення» Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий суддя                                                            А.В. Гайдар

Судді                                                                                  Е.Г.Казначеєв

                                                                                             Л.В. Ястребова