ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД	
Справа № 640/10018/20                                                         Суддя (судді) першої інстанції: Келеберда В.І.
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
23 липня 2020 року                                                                          м. Київ
          
Шостий апеляційний адміністративний суд у складі:
головуючого - судді            Ключковича В.Ю.,
суддів          Беспалова О.О.,                 
                                                                                                            Парінова А.Б.,          

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю "Сінеф" на ухвалу Окружного адміністративного суду міста Києва від 18 травня 2020 року (суддя Келеберда В.І.) у справі за адміністративним позовом товариства з обмеженою відповідальністю "Сінеф" до Міністерства юстиції України про визнання протиправним та скасування наказу, зобов`язання вчинити певні дії, - 
                                               В С Т А Н О В И В:
06.05.2020 товариство з обмеженою відповідальністю "Сінеф" звернулося до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовом до Міністерства юстиції України, у якому просить:
- визнати протиправним та скасувати наказ Міністерства юстиції України №3327/7 від 12.09.2017 про відмову у задоволенні скарги ТОВ "Сінеф" від 26 липня 2017 року №1;
- зобов`язати Міністерство юстиції України розглянути скаргу ТОВ "Сінеф" від 26 липня 2017 року №1 відповідно до законодавства України.
Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 12.05.2020 позовну заяву залишено без руху у зв`язку з її невідповідністю вимогам, встановленим статтями 160, 161 Кодексу адміністративного судочинства України.
Для усунення недоліків позивачу необхідно було подати до суду протягом 10 днів з дня вручення ухвали про залишення позовної заяви без руху, з урахуванням виключень обрахування строків, передбачених ч. 3   Прикінцевих положень КАС України:
-  заяви про поновлення строку звернення до адміністративного суду та належних   доказів поважності причин його пропуску;
-  завірених у встановленому порядку копій доданих до позовної заяви документів відповідно до кількості учасників справи.
Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 18 травня 2020 року позовну заяву повернуто особі, яка її подала.
Не погоджуючись з такою ухвалою, позивачем подано апеляційну скаргу, з підстав порушення судом першої інстанції норм процесуального права, в якій просить ухвалу Окружного адміністративного суду міста Києва від 18 травня 2020 року скасувати та зобов`язати Окружний адміністративний суд міста Києва відкрити провадження та розглянути справу по суті.
В апеляційній скарзі позивач зазначає, що його позиція щодо строку звернення до суду полягає в тому, що правовий акт індивідуальної дії може бути оскарженим протягом всього строку його чинності (наказ Міністерства юстиції України №3327/7 від 12.09.2017 є чинним та не скасованим).
Також, апелянт вказує, що встановлені процесуальним законом строки та наслідки їх пропуску, у вигляді повернення позовної заяви з підстав пропуску вказаних строків, не можуть слугувати меті відмови у захисті порушеного права та легалізації триваючого правопорушення, а право на судовий захист не може бути обмежено неправомірними діями суб`єкта владних повноважень, і такий правовий висновок зазначений у постанові Верховного Суду від 18.02.2020 у справі №1840/3344/18.
Від відповідача відзив на апеляційну скаргу до суду не надходив.
У відповідності до ст. 308 КАС України справа переглядається колегією суддів в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Заслухавши суддю - доповідача, дослідивши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів виходить з наступного.
Як вбачається з позовної заяви, ТОВ "Сінеф" просить визнати протиправним та скасувати наказ Міністерства юстиції України № 3327/7 від 12.09.2017 і зобов`язати вчинити певні дії.
Повертаючи позовну заяву, суд першої інстанції дійшов висновку, що підстави для поновлення строку звернення позивачем до адміністративного суду є неповажними.
Надаючи правову оцінку обставинам справи у взаємозв`язку з нормами законодавства, що регулюють спірні правовідносини, колегія суддів апеляційного суду виходить з наступного.
Відповідно до частини першої статті 5 Кодексу адміністративного судочинства України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист шляхом: 1) визнання протиправним та нечинним нормативно-правового акта чи окремих його положень; 2) визнання протиправним та скасування індивідуального акта чи окремих його положень; 3) визнання дій суб`єкта владних повноважень протиправними та зобов`язання утриматися від вчинення певних дій; 4) визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язання вчинити певні дії; 5) встановлення наявності чи відсутності компетенції (повноважень) суб`єкта владних повноважень.
Гарантоване статтею 55 Конституції України й конкретизоване у законах України право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але таке право не є абсолютним та обмежується на законодавчому рівні, зокрема строками звернення до суду.
Відповідно до ч. 1, 2 ст. 122 КАС України позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.
Для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.
Для захисту прав, свобод та інтересів особи цим Кодексом та іншими законами можуть встановлюватися інші строки для звернення до адміністративного суду, які, якщо не встановлено інше, обчислюються з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів (ч.3 ст.122 КАС України).
Відповідно до ч. 1, 2 ст. 123 КАС України уразі подання особою позову після закінчення строків, установлених законом, без заяви про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду, або якщо підстави, вказані нею у заяві, визнані судом неповажними, позов залишається без руху. При цьому протягом десяти днів з дня вручення ухвали особа має право звернутися до суду з заявою про поновлення строку звернення до адміністративного суду або вказати інші підстави для поновлення строку.
Якщо заяву не буде подано особою в зазначений строк або вказані нею підстави для поновлення строку звернення до адміністративного суду будуть визнані неповажними, суд повертає позовну заяву.
Отже, за змістом ст.122 КАС України початок перебігу строку звернення до адміністративного суду законодавець пов`язує з днем, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого права.
При цьому, день, коли особа дізналася про порушення свого права, - це встановлений доказами день, коли позивач дізнався про рішення, дію чи бездіяльність, внаслідок якої відбулося порушення їх прав, свобод чи інтересів.
Якщо цей день встановити точно неможливо, строк обчислюється з дня, коли особа повинна була дізнатися про порушення своїх прав (свобод чи інтересів). При цьому «повинна» слід тлумачити як неможливість незнання, припущення про високу вірогідність дізнатися, а не обов`язок особи дізнатися про порушення своїх прав. Зокрема, особа повинна була дізнатися про порушення своїх прав, якщо: особа знала про обставини прийняття рішення чи вчинення дій і не було перешкод для того, щоб дізнатися про те, яке рішення прийняте або які дії вчинені.
Встановлення процесуальних строків законом передбачено з метою дисциплінування учасників адміністративного судочинства та своєчасного виконання ними передбачених Кодексом адміністративного судочинства України певних процесуальних дій.
Інститут строків в адміністративному процесі сприяє досягненню юридичної визначеності у публічно-правових відносинах, а також стимулює учасників адміністративного процесу добросовісно ставитися до виконання своїх обов`язків. Ці строки обмежують час, протягом якого такі правовідносини можуть вважатися спірними; після їх завершення, якщо ніхто не звернувся до суду за вирішенням спору, відносини стають стабільними.
Поважними причинами пропуску строку звернення до суду відповідно до вимог Кодексу адміністративного судочинства України визнаються обставини, які є об`єктивно непереборними та не залежать від волевиявлення сторони і пов`язані з дійсними істотними перешкодами чи труднощами для своєчасного вчинення сторонами у справі процесуальних дій.
Незнання про порушення через байдужість до своїх прав або небажання дізнатися не є поважною причиною пропуску строку звернення до суду.
Доказами того, що особа знала про порушення своїх прав, є, зокрема, умови, за яких особа мала реальну можливість дізнатися про порушення своїх прав.
Як вбачається з позовної заяви, позивач просить визнати протиправним та скасувати наказ Міністерства юстиції України № 3327/7 від 12.09.2017, разом з тим, як вбачається з постанови Шостого апеляційного адміністративного суду від 31.03.2020 в справі №640/6068/19, яка була додана позивачем до позовної заяви та додана до заяви про поновлення строку (на виконання вимог ухвали Окружного адміністративного суду міста Києва від 12.05.2020), судом апеляційної інстанції під час розгляду вказаної справи було надано правову оцінку наказу Міністерства юстиції України № 3327/7 від 12.09.2017.
За наслідками розгляду справи № 640/6068/19, Шостим апеляційним адміністративним судом закрито провадження у справі, між тим наказ Міністерства юстиції України № 3327/7 від 12.09.2017 не був предметом розгляду в зазначеній справі.
Отже, вказане свідчить про обізнаність товариства з обмеженою відповідальністю «СІНЕФ» про існування оскаржуваного наказу Міністерства юстиції України № 3327/7 від 12.09.2017.
Також, в заяві про поновлення строку звернення до суду, поданої на виконання вимог ухвали Окружного адміністративного суду міста Києва від 12.05.2020, директором ТОВ «Сінеф» зазначено, що позивачем було отримано оскаржуваний наказ наприкінці жовтня 2017 року.
Тобто, починаючи з жовтня 2017 року ТОВ «Сінеф» було достеменно відомо про порушення його прав та існування оскаржуваного наказу прийнятого відповідачем, який, в свою чергу, є предметом даного спору.
Між тим, позовну заяву ТОВ «Сінеф» подано до Окружного адміністративного суду міста Києва лише 06.05.2020 (що підтверджується відбитком вхідної кореспонденції Окружного адміністративного суду міста Києва на першому аркуші позовної заяви), тобто з пропуском строку звернення до суду в строк, визначений КАС України.
Суд апеляційної інстанції в даному випаду зазначає, що починаючи з моменту отримання оскаржуваного наказу (жовтень 2017 року) ТОВ «Сінеф» не було позбавлено можливості своєчасно звернутися з даним позовом до суду за захистом своїх прав, свобод та інтересів у строки передбачені ст.122 КАС України.
Разом з тим, позивачем не наведено будь - яких доводів та не надано доказів в обґрунтування поважності причин пропуску строку звернення до суду.
Не заслуговують на увагу посилання позивача на те, що лише з тексту оскаржуваного наказу неможливо зробити висновки щодо його відповідності вимогам закону або його протиправності, оскільки такі є безпідставними та необґрунтованими, адже, як вбачається з і змісту оскаржуваного наказу, Міністерством юстиції України наказано відмовити у задоволенні скарги ТОВ «Сінеф» від 26.07.2017 року № 1, у зв`язку з тим, що розгляд питань, порушених у скарзі, не належить до компетенції Міністерства юстиції України.
Щодо доводів апелянта про те, що правовий акт індивідуальної дії може бути оскарженим протягом всього строку його чинності ( а наказ Міністерства юстиції України №3327/7 від 12.09.2017 є чинним та не скасованим), колегія суддів зазначає наступне.
Відповідно до пунктів 1 та 2 частини першої статті 5 Кодексу адміністративного судочинства України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист шляхом: 1) визнання протиправним та нечинним нормативно-правового акта чи окремих його положень; 2) визнання протиправним та скасування індивідуального акта чи окремих його положень.
Частиною третьою статті 264 КАС України встановлено, що нормативно-правові акти можуть бути оскаржені до адміністративного суду протягом усього строку їх чинності.
Згідно підпункту 19 частини першої статті 4 КАС України індивідуальний акт - акт (рішення) суб`єкта владних повноважень, виданий (прийняте) на виконання владних управлінських функцій або в порядку надання адміністративних послуг, який стосується прав або інтересів визначеної в акті особи або осіб, та дія якого вичерпується його виконанням або має визначений строк.
Індивідуально-правові акти, як результати правозастосування, адресовані конкретним особам, тобто є формально обов`язковими для персоніфікованих (чітко визначених) суб`єктів; вміщують індивідуальні приписи, в яких зафіксовані суб`єктивні права та/чи обов`язки адресатів цих актів; розраховані на врегулювання лише конкретної життєвої ситуації, а тому їх юридична чинність (формальна обов`язковість) вичерпується одноразовою реалізацією. Крім того, такі акти не можуть мати зворотної дії в часі, а свій зовнішній прояв можуть отримувати не лише у письмовій (документальній), але й в усній (вербальній) або ж фізично-діяльнісній (конклюдентній) формах.
З огляду на вказане, акт застосування норм права (індивідуальний акт) - індивідуально-конкретні приписи, що є результатом застосування норм права; адресується конкретним суб`єктам і створює права та/чи обов`язки лише для цих суб`єктів; регулює конкретну життєву ситуацію; дія акта застосування норм права закінчується у зв`язку з припиненням існування конкретних правовідносин.
Оскаржуваний наказ є актом індивідуальної дії та не містить загальнообов`язкових правил поведінки, а передбачає індивідуалізовані приписи; адресований юридичній особі; не регулює певний вид суспільних відносин, не розрахований на багаторазове застосування.
Колегія суддів зазначає, що звернення до суду з позовом є способом реалізації права на захист порушених прав і свобод особи, які така особа вважає порушеними у зв`язку з виникненням певних обставин, що впливають на її права. Отже, початок перебігу строку звернення до суду пов`язується саме з виникненням оспорюваних правовідносин, тобто предметом позовних вимог та часом коли особа дізналася або повинна була дізнатися про такі обставини, адже наслідки для особи настають незалежно від підстав, за яких прийнято оскаржуваний акт індивідуальної дії, а з моменту прийняття такого рішення.
Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 28 січня 2020 року у справі №240/8336/19.
Суд апеляційної інстанції, в даному випадку, зазначає, що строк, встановлений частиною третьою статті 264 КАС України пов`язує строк звернення до суду щодо оскарження нормативно-правового акта не з моментом, коли особа дізналась або повинна була дізнатись про порушене таким актом право, а із строком (періодом) чинності такого нормативно-правового акта, тобто строк оскарження нормативно-правового акта обмежено тільки строком його чинності, натомість строк для оскарження акту індивідуальної дії відраховується з моменту прийняття такого рішення та становить шість місяців коли особа дізналася або повинна була дізнатися про таке рішення.
Таким чином доводи апелянта про те, що правовий акт індивідуальної дії може бути оскарженим протягом всього строку його чинності є необґрунтованими.
Щодо доводів апелянта про те, що встановлені процесуальним законом строки та наслідки їх пропуску, у вигляді повернення позовної заяви з підстав пропуску вказаних строків, не можуть слугувати меті відмови у захисті порушеного права та легалізації триваючого правопорушення, а право на судовий захист не може бути обмежено неправомірними діями суб`єкта владних повноважень, і такий правовий висновок зазначений у постанові Верховного Суду від 18.02.2020 у справі №1840/3344/18, колегія суддів зазначає, що Верховний Суду у даній постанові дійшов висновку, що «предметом позову в категорії справ стосовно соціального захисту є дії чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень, пов`язані з соціальними виплатами, які можуть бути регулярними, періодичними, одноразовими, обмеженими в часі платежами. У триваючих правовідносинах суб`єкт владних повноважень протягом певного проміжку часу ухиляється від виконання своїх зобов`язань (триваюча протиправна бездіяльність) або допускає протиправну поведінку (триваюча протиправна діяльність) по відношенню до фізичної або юридичної особи…Тобто, відносини щодо реалізації конституційного права на соціальний захист у старості між позивачем та пенсійним органом виникли з моменту отримання останнім заяви позивача про призначення пенсії за віком, виходячи із змісту конституційного права на соціальних захист зазначені відносини є триваючими, оскільки право на пенсію гарантується державою, є довічним і не може бути обмеженим неправомірними діями або бездіяльністю суб`єкта владних повноважень», тобто, такі висновки зроблено Верховним Судом щодо інших відмінних спірних правовідносин та обставин справи, а відтак, не можуть бути враховані судом апеляційної інстанції.
З огляду на зазначене, колегія суддів приходить висновку, що оскаржуваний наказ містив чітке формулювання відмови позивачу в задоволенні його скарги, проте, позивач не скористався своїм правом та не оскаржив, протиправний на його думку, наказ Міністерства юстиції України № 3327/7 від 12.09.2017 у встановлений адміністративним судочинством строк, при цьому, до суду позивач звернувся з порушенням строку звернення та відсутністю підстав для поновлення пропущеного строку, оскільки підстави, вказані позивачем у заяві про поновлення строку звернення до суду є неповажними.
Таким чином, колегія суддів апеляційної інстанції прийшла до висновку, що судом першої інстанції порушень норм процесуального права при вирішенні цієї справи не допущено та вірно прийнято рішення про застосування ч. 2 ст. 123 КАС України.
Правова оцінка обставин по справі дана вірно, а тому апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, оскільки вона не містить обґрунтувань які могли б бути підставами для скасування ухвали суду першої інстанції.
Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.
Згідно ч. 1 ст.316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
За таких обставин, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що ухвала суду першої інстанції винесена з дотриманням норм процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують правильність висновків суду першої інстанції, у зв`язку з чим підстав для скасування ухвали суду першої інстанції не вбачається.
Керуючись ст.ст. 308, 311, 312, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, суд

П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю "Сінеф" залишити без задоволення.
Ухвалу Окружного адміністративного суду міста Києва від 18 травня 2020 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена протягом тридцяти днів шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий суддя                                                                              В.Ю. Ключкович

Судді                                                                                         А.Б. Парінов

                                                                                                     О.О. Беспалов