Постанова
Іменем України 
 
30 червня 2020 року
м. Київ
 
справа № 712/13267/17
провадження № 61-39135св18
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Коротенка Є. В. (суддя-доповідач), Бурлакова С. Ю.,       Зайцева А. Ю.,
 
учасники справи:
позивач:  ОСОБА_1 ,
відповідачі: Публічне акціонерне товариство «Комерційний банк «Надра», Компанія «Центрагаз Холдінг ГмбХ», Компанія «Групп ДФ Холдінгз Лімітед», ОСОБА_2 ,
розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу  ОСОБА_1 на рішення Соснівського районного суду м. Черкасивід 26 лютого 2018 року у складі судді Пироженко С. А. та постанову Апеляційного суду Черкаської області від 24 травня 2018 року у складі колегії суддів: Храпка В. Д., Бондаренка С. І., Новікова О. М.,
ВСТАНОВИВ: 
 
08 лютого 2020 року набрав чинності Закон України від 15 січня 2020 року              № 460-ІХ «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ».
 
Частиною другою розділу II Прикінцевих та перехідних положень Закону України від 15 січня 2020 року № 460-ІХ «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» установлено, що касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом.
 
За таких обставин, розгляд касаційної скарги   ОСОБА_1 на рішення Соснівського районного суду м. Черкаси від 26 лютого 2018 року та постанову Апеляційного суду Черкаської області від 24 травня 2018 року здійснюється Верховним Судом в порядку та за правилами Цивільного процесуального кодексу України в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII, що діяла до 08 лютого 2020 року.
 
Описова частина
 
Короткий зміст позовних вимог 
У жовтні 2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Надра» (далі - ПАТ «КБ «Надра»), Компанії «Центрагаз Холдінг ГмбХ», Компанії «Групп ДФ Холдінгз Лімітед», ОСОБА_2 про захист прав споживачів та стягнення матеріальної і моральної шкоди.
В обґрунтування позову посилався на те, що 04 листопада 2013 року між ним та ПАТ «КБ «Надра» було укладено договір строкового банківського вкладу без поповнення, оформлений в рамках пакету послуг «ПУ «Перший»                           № 1748082 строком до 05 листопада 2014 року з виплатою 10% річних, згідно з яким сума вкладу становила 60 000 євро. 
Відповідно до виписки-повідомлення до Договору про комплексне банківське обслуговування фізичних осіб від 04 листопада 2013 року було відкрито поточний (картковий) рахунок в євро № НОМЕР_1.
Позивач зазначав, що станом на 05 листопада 2014 року загальна сума коштів на картковому рахунку складала 63 763 євро.
05 листопада 2014 року ним було ініційовано переказ коштів в сумі 63 763 євро з карткового рахунку ПАТ КБ «Надра» на кореспондентський рахунок Публічного акціонерного товариства Комерційний Банк «ПриватБанк» (далі -  ПАТ КБ «ПриватБанк». 
За здійснення вказаного грошового переказу ним було сплачено 2 000 євро, однак кошти так і не були перераховані.
Постановою Правління НБУ від 05 лютого 2015 року № 83 ПАТ «КБ «Надра» віднесено до категорії неплатоспроможних та запроваджено тимчасову адміністрацію, призначено уповноважену особу Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення тимчасової адміністрації у ПАТ « КБ «Надра».
Постановою Правління НБУ від 04 червня 2015 року № 356 виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб прийнято рішення від 05 червня 2015 року № 113, згідно якого розпочато процедуру ліквідації ПАТ «КБ «Надра» . 
На час звернення до суду строк здійснення процедури ліквідації банку продовжено до 04 червня 2018 року.
Позивач вказував, що 23 квітня 2015 року він отримав гарантовану суму відшкодування за вкладом в розмірі 200 000 грн, що становить 9 707,55 євро. 
На момент прийняття рішення про ліквідацію ПАТ «КБ «Надра» на його рахунку залишилося 54 055,45 євро, що станом на 25 жовтня 2017 року складає 1 695 557,30 грн.
Згідно з офіційною відкритою інформацією Національного Банку України  Компанія «Центрагаз Холдінг ГмбХ» є учасником і власником 89.96591% статутного капіталу ПАТ «КБ «Надра». 
Компанії Мороттікс Трейдінг Лімітед належить 90% статутного капіталу компанії «Центрагаз Холдінг ГмбХ», а 100% Компанії Мороттікс Трейдінг Лімітед в свою чергу належить компанії Ворм Лейкс ЛТД, єдиним акціонером якої є компанія «Групп ДФ Холдінгз Лімітед», а ОСОБА_2 є єдиним 100% власником компанії «Групп ДФ Холдінгз Лімітед», тобто особою, яка опосередковано володіє істотною участю банку. Вказані особи відповідно є власниками істотної участі ПАТ «КБ «Надра».
Посилаючись на викладені обставини та уточнивши позов, позивач остаточно просив суд стягнути солідарно з Компанії «Центрагаз Холдінг ГмбХ», Компанії «Групп ДФ Холдінгз Лімітед», ОСОБА_2 та ПАТ «КБ «Надра» на його користь матеріальну шкоду в розмірі 1 264 250,86 грн та моральну шкоду в сумі 50 000 грн.
Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій
Рішенням Соснівського районного суду м. Черкаси від 26 лютого 2018 року у задоволенні позову відмовлено.
Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що позивачем не доведено, що Компанія «Центрагаз Холдінг ГмбХ», Компанія «Групп ДФ Холдінгз Лімітед» таОСОБА_2 є опосередкованими власниками ПАТ «КБ «Надра» та саме з їхньої вини банк доведено до стану неплатоспроможності. При цьому суд зазначив, що ПАТ «КБ «Надра» перебуває в стані ліквідації,тому задоволення вимог кредиторів банку у такому випадку здійснюється в порядку, передбаченому Законом України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», а задоволення вимог кредиторів поза межами процедури ліквідації банку законом не передбачено. Відповідальність відповідачів позивачем не доведена, у зв`язку із чим відсутні правові підстави для задоволення позову. 
Не погодившись з вказаним рішенням,  ОСОБА_1  подав апеляційну скаргу на нього.
Постановою Апеляційного суду Черкаської області від 24 травня 2018 року рішення Соснівського районного суду м. Черкаси від 26 лютого 2018 року залишено без змін.
 
Постанова апеляційного суду мотивована тим, що суд першої інстанції, з`ясувавши обставини справи та надавши належну оцінку зібраним доказам, дійшов обґрунтованого висновку про  відмову у задоволенні позову. 
 
Доводи особи, яка подала касаційну скаргу
 
У липні 2018 року ОСОБА_1 звернувся до Верховного Суду з касаційною скаргою на рішення Соснівського районного суду м. Черкасивід 26 лютого 2018 року та постанову Апеляційного суду Черкаської області від 24 травня 2018 року, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасуватизазначені судові рішення та передати справу на новий розгляд до суду першої інстанції.
 
Касаційна скарга мотивована тим, що суди належним чином не дослідили усіх обставин, що мають значення для правильного вирішення справи та не надали належної оцінки наявним в матеріалах справи доказам. 
 
Доводи інших учасників справи
 
У вересні 2018 року на адресу Касаційного цивільного суду в складі Верховного суду від уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ КБ «Надра» - Стрюкової І. О. надійшов відзив на касаційну скаргу, в якому відповідач просить касаційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржувані рішення судів першої та апеляційної інстанцій - без змін, посилаючись на їх законність та обґрунтованість.
 
У жовтні 2018 року на адресу Касаційного цивільного суду в складі Верховного суду від представника Компанії «Центрагаз Холдінг ГмбХ» та ОСОБА_2 - ОСОБА_4 надійшов відзив на касаційну скаргу, в якому він просить касаційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржувані рішення судів попередніх інстанцій - без змін з посиланням на їх законність та обґрунтованість.
 
Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції
 
Статтею 388 ЦПК України (тут і далі - в редакції, що діяла на час подання касаційної скарги, що розглядається) передбачено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.
 
Ухвалою Верховного Суду від 03 вересня 2018 року відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою в указаній справі та витребувано матеріали цивільної справи із суду першої інстанції. 
 
14 квітня 2020 року вказана справа передана на розгляд до Верховного Суду у складі колегії суддів Коротенка Є. В. (суддя-доповідач), Бурлакова С. Ю., Зайцева А. Ю.
 
Фактичні обставини справи, встановлені судами
Суди установили, що 04 листопада 2013 року між    ОСОБА_1 та ПАТ «КБ «Надра» укладено договір строкового банківського вкладу без поповнення, оформлений в рамках Пакету послуг «ПУ «Перший» № 1748082, згідно якого сума вкладу становила 60 000 євро, що підтверджується квитанцією № 5062 від 04 листопада 2013 року, терміном до 05 листопада 2014 року з виплатою 10% річних. 
Відповідно до виписки-повідомлення до Договору про комплексне банківське обслуговування фізичних осіб від 04 листопада 2013 року, позивачу відкрито поточний (картковий) рахунок в євро № НОМЕР_1.
Станом на 05 листопада 2014 року загальна сума коштів на картковому рахунку № НОМЕР_1 склала 63 763 євро, що підтверджується поточним звітом за операціями по поточному (картковому) рахунку від 18 травня                  2015 року.
Встановлено, що Постановою Правління НБУ від 06 лютого 2015 року № 83 ПАТ «КБ «Надра» віднесено до категорії неплатоспроможних, а рішенням виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб від 05 червня 2015 року № 113 розпочато процедуру ліквідації ПАТ «КБ «Надра» з відшкодуванням з боку Фонду коштів за вкладами фізичних осіб, відповідно до Плану врегулювання, з 05 червня 2015 року.
23 квітня 2015 року ОСОБА_1 отримав гарантовану суму відшкодування за вкладом в розмірі 200 000 грн, що становить 9 707,55 євро. 
На момент прийняття рішення про ліквідацію ПАТ КБ «Надра» на рахунку позивача залишилося 54 055,45 євро.
Мотивувальна частина 
Позиція Верховного Суду
Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
 
Положеннями частини другої статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
 
Згідно з частиною першою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
 
Вимогами частин першої та другої статті 400 ЦПК України визначено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
 
Перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення з огляду на наступне.
 
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
Відповідно до пункту 16 частини першої статті 2 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» тимчасова адміністрація - процедура виведення банку з ринку, що запроваджується Фондом стосовно неплатоспроможного банку в порядку, встановленому цим Законом.
 
Відповідно до пункту 6 частини першої статті 2 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» ліквідація банку - процедура припинення банку як юридичної особи відповідно до законодавства.
 
Отже, у спорах, пов`язаних з виконанням банком, у якому введена тимчасова адміністрація та/або запроваджена процедура ліквідації, своїх зобов`язань перед його кредиторами, норми Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» є спеціальними, і цей Закон є пріоритетним відносно інших законодавчих актів України у таких правовідносинах.
 
Статтею 36 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» врегульовано наслідки запровадження тимчасової адміністрації.
 
Згідно з пунктами 1, 2 частини п`ятої статті 36 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» під час тимчасової адміністрації не здійснюється задоволення вимог вкладників та інших кредиторів банку, примусове стягнення коштів та майна банку, звернення стягнення на майно банку, накладення арешту на кошти та майно банку.
 
Відповідно до частини другої статті 46 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» з дня призначення уповноваженої особи Фонду банківська діяльність завершується закінченням технологічного циклу конкретних операцій у разі, якщо це сприятиме збереженню чи збільшенню ліквідаційної маси.
 
Отже, введення у банку тимчасової адміністрації унеможливлює стягнення коштів у будь-який інший спосіб, аніж це передбачено Законом України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб».
 
Закон України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» передбачає процедуру задоволення вимог кредиторів за рахунок майна банку.
 
Положеннями статті 49 наведеного Закону визначено заходи з підготовки задоволення вимог кредиторів
 
За положеннями статті 49 Закон України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» в редакції, чинній станом на момент віднесення ПАТ «КБ «Надра» до категорії неплатоспроможних, Уповноважена особа Фонду припиняє приймання вимог кредиторів після закінчення 30 днів з дня опублікування відомостей відповідно до частини другої статті 45 цього Закону. Будь-які вимоги, що надійшли після закінчення цього строку, вважаються погашеними, крім вимог вкладників у межах гарантованої Фондом суми відшкодування за вкладами.
 
Протягом 90 днів з дня опублікування відомостей відповідно до частини другої статті 45 цього Закону уповноважена особа Фонду здійснює такі заходи: визначає суму заборгованості кожному кредитору та відносить вимоги до певної черги погашення; відхиляє вимоги в разі їх не підтвердження фактичними даними, що містяться у розпорядженні уповноваженої особи Фонду, та, у разі потреби, заявляє в установленому законодавством порядку заперечення за заявленими до банку вимогами кредиторів; складає реєстр акцептованих вимог кредиторів відповідно до вимог, встановлених нормативно-правовими актами Фонду.
 
Реєстр акцептованих вимог кредиторів та зміни до нього підлягають затвердженню виконавчою дирекцією Фонду.
 
Вимоги, не включені до реєстру акцептованих вимог кредиторів, задоволенню в ліквідаційній процедурі не підлягають і вважаються погашеними.
 
Положеннями статті 52 Закон України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» встановлено черговість та порядок задоволення вимог до банку, оплата витрат та здійснення платежів.
 
Частиною п`ятою статті 52 Закон України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» в редакції, чинній станом на момент віднесення ПАТ «КБ «Надра» до категорії неплатоспроможних, передбачене право Фонду звернутися з вимогою до власників істотної участі, контролерів та керівників банку про задоволення за рахунок їх майна частини вимог кредиторів банку в разі, якщо дії чи бездіяльність таких осіб призвели до понесення банком збитків та/або завдання шкоди інтересам вкладників та інших кредиторів банку.
 
Отже, лише після складення реєстру акцептованих вимог кредиторів, затвердження реальної ліквідаційної маси банку, продажу майна банку та задоволення вимог кредиторів в процесі ліквідації банку в порядку черговості, визначеної статтею 52 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», можна встановити розмір вимог кредиторів, що не покривається наявними активами банку, тобто конкретний розмір завданих кредиторам збитків.
 
Відповідно до частини шостої статті 58 Закону України «Про банки і банківську діяльність» (в редакції від 06 лютого 2015 року, чинній станом на момент віднесення ПАТ «КБ «Надра» до категорії неплатоспроможних) на власників істотної участі та керівників банку за рішенням суду може бути покладена відповідальність за зобов`язаннями банку в разі віднесення банку з їх вини до категорії неплатоспроможних.
 
Покладення відповідальності за зобов`язаннями банку на власників істотної участі банку у випадку визнання його неплатоспроможним, що передбачена статтею 58 Закону України «Про банки і банківську діяльність» у відповідній редакції, не є автоматичною. Така відповідальність може бути застосована до власників істотної участі лише в разі віднесення банку до категорії неплатоспроможних з вини таких власників.
 
Таким чином, особа, яка вимагає стягнення шкоди з власників істотної участі банку та/або їх керівників, має довести факт заподіяння такої шкоди указаними особами, внаслідок дій або бездіяльності, розмір зазначеної шкоди, надати докази зв`язку між невиконанням зобов`язань та заподіяною шкодою та докази вини власника.
 
Такий елемент, як наявність шкоди, полягає у будь-якому знеціненні блага, що охороняється законом.
 
Протиправна поведінка заподіювача шкоди полягає у порушенні правової норми, що виявляється у здійсненні заборонених правовою нормою дій або в утриманні в здійсненні наказів правової норми діяти певним чином.
 
Наявність такої умови цивільно-правової відповідальності, як причинний зв`язок між протиправною поведінкою і шкодою (збитками), зумовлена необхідністю встановлення факту, що саме протиправна поведінка конкретної особи, на яку покладається така відповідальність, є тією безпосередньою причиною, що з необхідністю та невідворотністю спричинила збитки.
 
Вина є суб`єктивним елементом відповідальності і полягає у психічному ставленні особи до вчинення нею протиправного діяння і проявляється у вигляді умислу або необережності.
 
Такого висновку дійшов Верховний Суд у постановах від 05 червня 2019 року у справі 757/21639/15-ц (провадження № 61-19063св18), від 26 червня 2019 року у справі № 757/172/16-ц (провадження № 61-31386св18).
 
Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
 
Відповідно до частин першої-третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
 
Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків (стаття 76 ЦПК України).
 
У постанові Правління НБУ від 05 лютого 2015 року «Про віднесення ПАТ КБ «Надра» до категорій неплатоспроможних» основна причина віднесення ПАТ «КБ «Надра» до категорії неплатоспроможних зазначено - недокапіталізація банку відповідно до вимог стрес-тестування та неприведення діяльності відповідно до вимог законодавства України.
 
Національний банк України зазначив, що віднесення ПАТ «КБ «Надра» до категорії неплатоспроможних стало наслідком його нежиттєздатності ще з часу введення тимчасової адміністрації у 2009 році, призначення якої викликано, зокрема, ризиковою діяльністю попереднього менеджменту на чолі з ОСОБА_5 , який не забезпечив якісного управління банком та фактично довів його до банкрутства. Проте зусилля та заходи, що надалі вживалися менеджментом ПАТ «КБ «Надра» для покращення його діяльності та функціонування відповідно до встановлених нормативів, виявилися недостатніми в умовах фінансово-економічної кризи.
 
При таких обставинах, вирішуючи спір, суд першої інстанції, з яким погодився й апеляційний суд, установивши, що позивачем не надано доказів на підтвердження того, які саме дії чи бездіяльність відповідачів призвели до ліквідації банку й заподіяли позивачу шкоду, та на підтвердження причинно-наслідкового зв`язку між невиконанням зобов`язань власником істотної участі та заподіяною шкодою, дійшов обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позовних вимог. 
 
Позивачем не доведено можливість застосування такої міри відповідальності, як стягнення збитків, оскільки ним не доведено наявність всіх елементів складу цивільного правопорушення.
 
Висновки судів першої та апеляційної інстанцій відповідають обставинам справи, які встановлені відповідно до вимог процесуального закону, а також узгоджуються з нормами матеріального права, які судами правильно застосовані.
Доводи касаційної скарги про те, що суди попередніх інстанцій належним чином не встановили всіх істотних обставин справи та не дослідили належним чином усіх доказів, є необґрунтованими, оскільки по своїй суті зводяться до незгоди з висновками судів щодо установлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судами, які їх обґрунтовано спростували. У силу вимог статті 400 ЦПК України суд касаційної інстанції не вправі встановлювати нові обставини та переоцінювати докази.
Верховний Суд зазначає, що встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Це передбачено статтями 77, 78, 79, 80, 89, 367 ЦПК України. Порушень порядку надання та отримання доказів у суді першої інстанції апеляційним судом не встановлено, оцінка доказів зроблена як судом першої, так і судом апеляційної інстанцій. Суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів.
Крім того, Верховний Суд зазначає, що на час звернення ОСОБА_1 до суду з цим позовом та на час розгляду справи в судах редакція частини шостої статті 58 Закону України «Про банки та банківську діяльність» змінилась та була наступного змісту: «Пов`язана з банком особа, дії або бездіяльність якої призвели до завдання банку шкоди з її вини, несе відповідальність своїм майном. Якщо внаслідок дій або бездіяльності пов`язаної з банком особи банку завдано шкоди, а інша пов`язана з банком особа внаслідок таких дій або бездіяльності прямо або опосередковано отримала майнову вигоду, такі особи несуть солідарну відповідальність за завдану банку шкоду».
Разом із тим, частинами першою, другою статті 5 ЦК України встановлено, що акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Акт цивільного законодавства не має зворотної дії у часі, крім випадків, коли він пом`якшує або скасовує цивільну відповідальність особи.
Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (PRONINA v. UKRAINE, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржені судові рішення відповідають критерію обґрунтованості судового рішення.
 
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
 
Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.
 
Враховуючи наведене, колегія суддів залишає касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані рішення судів першої та апеляційної інстанцій - без змін, оскільки підстави для їх скасування відсутні.
 
Щодо судових витрат
 
Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.
Оскільки у задоволенні касаційної скарги відмовлено, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої та апеляційної інстанцій, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає.
 
Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу   ОСОБА_1 залишити без задоволення.
 
Рішення Соснівського районного суду м. Черкасивід 26 лютого 2018 року та постанову Апеляційного суду Черкаської області від 24 травня 2018 року залишити без змін.
 
Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Судді:                                                                                                     Є. В. Коротенко
                                                                                                                
                                                                                                                   С. Ю. Бурлаков                                  
                                                                                                           
       А. Ю. Зайцев