ЧЕРКАСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

Номер провадження 22-ц/821/1252/20	Головуючий по 1 інстанції	
Справа №705/255/20 Категорія: 314000000 	Годік Л. С. 	
  	Доповідач в апеляційній інстанції	
  	Нерушак Л. В. 	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

       28 липня 2020 року Черкаський апеляційний суд  в складі колегії суддів судової палати з  розгляду цивільних справ:

Головуючого         Нерушак Л.В. ( суддя - доповідач )         
Суддів                 Бородійчука В.Г., Єльцова В.О.
        
учасники справи: 
позивач – ОСОБА_1 ;
відповідач – прем`єр – міністр Кабінету Міністрів України Шмигаль Д.А.; міський голова м. Умані Цебрій О.В.;
особа, яка подає апеляційну скаргу – позивач ОСОБА_1 

розглянувши у м. Черкаси в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 03 червня 2020 року, постановлене під головуванням судді Годік Л.С. в Уманському міськрайонному суді Черкаської області 03.06.2020 року, у справі за позовом ОСОБА_1 до Прем`єр міністра Кабінету Міністрів України Шмигаля Д.А., міського голови м. Умані Цебрія О.В. про переоформлення рішення Уманської міської ради, - 

в с т а н о в и в :

21.01.2020 року ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до Прем`єр міністра Кабінету Міністрів України ОСОБА_2 , міського голови м. Умані Цебрія О.В. про переоформлення рішення Уманської міської ради. 
В обгрунтування позовних вимог позивач ОСОБА_1 зазначає, що Уманська міська рада рішенням від 26.12.2007 року № 2.10-27/5 передала йому у приватну власність земельну ділянку по АДРЕСА_1 площею 342 кв. м., з яких 93 кв. м., перебувають у спільній частковій власності, визначила як спільне користування, що суперечить ст. 87 Земельного кодексу України і порушує права позивача щодо оформлення права власності на земельну ділянку. Позивач вказує, що місцева влада тривалий час це питання щодо земельної ділянки не вирішує.
У зв`язку з вище викладеним, позивач ОСОБА_1 просив суд зобов`язати Прем`єр міністра України ОСОБА_2 ., міського голову Умані Цебрія О.В. переоформити рішення Уманської міської ради від 26.12.2007 року № 2.10-27/5 з переведенням 93 кв. м. у спільну часткову власність. Стягнути судовий збір з Уманської міської ради.
Рішенням Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 03 червня 2020 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Прем`єр міністра Кабінету Міністрів України Шмигаля Д.А., міського голови м. Умані Цебрія О.В. про переоформлення рішення Уманської міської ради – відмовлено в повному обсязі.
Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 оскаржив рішення суду в апеляційному порядку, подавши апеляційну скаргу. 
В обґрунтування доводів апеляційної скарги скаржник ОСОБА_1 зазначає, що суд першої інстанції безпідставно відмовив у позові за недоведеністю позовних вимог , оскільки він вважає, що позов підлягав залишенню без розгляду згідно до ст. 257 ЦПК України. Суд необґрунтовано здійснив закритий судовий розгляд (спрощений) і порушив рівність прав учасників перед судом. Тому скаржник вважає, що порушені норми процесуального права щодо проведення судового розгляду і прийняття рішення.
ОСОБА_1 в апеляційній скарзі просить скасувати рішення Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 03.06.2020 року та ухвалити нове рішення про залишення позову без розгляду з підстав ст. 257 ЦПК України. Судовий збір стягнути з відповідачів солідарно в дохід держави.
Відзив на адресу Черкаського апеляційного суду на апеляційну скаргу учасниками справи не надано. 
У відповідності до ч. 3 ст. 360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.
Згідно до вимог ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду із ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду у порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи. 
Практика Європейського суду з прав людини з питань гарантій публічного характеру провадження у судових органах в контексті пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, свідчить про те, що публічний розгляд справи може бути виправданим не у кожному випадку (рішення від 08 грудня 1983 року у справі «Axen v. Germany», заява № 8273/78, рішення від 25 квітня 2002 року «Varela Assalino contre le Portugal», заява № 64336/01). Так, у випадках, коли мають бути вирішені тільки питання права, то розгляд письмових заяв, на думку ЄСПЛ, є доцільнішим, ніж усні слухання, і розгляд справи на основі письмових доказів є достатнім. Зокрема, коли фактичні обставини не є предметом спору, а питання права не становлять особливої складності, та обставина, що відкритий розгляд не проводився, не є порушенням вимоги пункту 1 статті 6 Конвенції про проведення публічного розгляду справи.
Враховуючи характер спірних правовідносин між сторонами, предмет доказування та зважаючи на конкретні обставини у справі, які не вимагають проведення судового засідання з участю сторін для повного та всебічного встановлення обставин справи, колегія суддів апеляційного суду вважає за необхідне розглядати справу у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи.
Заслухавши суддю - доповідача, вивчивши та обговоривши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення, виходячи з наступних підстав.
Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Згідно до п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення. 
Статтею 375 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Статтею 263 ЦПК України передбачено, що законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Рішення суду першої інстанції відповідає зазначеним вимогам, оскільки ґрунтується на повному і об`єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в сукупності. 
Вирішуючи спір, та приймаючи рішення про відмову у задоволенні позовних вимог позивача про переоформлення рішення Уманської міської ради, суд першої інстанції виходив з необґрунтованості та недоведеності позовних вимог позивача, посилаючись, що позивачем не було надано суду належних та допустимих доказів на підтвердження своїх доводів щодо підтвердження того, що порушено його права, свободи чи законні інтереси при внесенні змін в п.п. 7.202.п. 7 рішення Уманської міської ради від 28.02.2006 року № 12-58/4 та порушення ст. 87 Земельного кодексу України.
Колегія суддів апеляційного суду погоджується з висновками суду першої інстанції, вважає їх такими, що відповідають обставинам справи та вимогам закону, оскільки судом першої інстанції встановлено дійсні обставини справи, дано належну оцінку зібраним доказам, правильно застосовано норми матеріального права, не допущено порушень норм процесуального права, які призвели б до неправильного вирішення справи, та ухвалено у справі законне і обґрунтоване рішення, підстав для скасування якого, апеляційний суд не вбачає, виходячи з наступного. 
Відповідно до ч.1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Статтями 12, 81 ЦПК України передбачено обов`язок сторін доводити ті обставини, на які вони посилаються, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Згідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка є частиною національного законодавства, кожна людина при визначенні її громадянських прав і обов`язків має право на справедливий судовий розгляд.
Однією з основних засад судочинства, визначених п.8 ч.3 ст. 129 Конституції України є забезпечення апеляційного та касаційного оскарження рішення суду.
Обов`язком суду при розгляді справи є дотримання вимог щодо всебічності, повноти й об`єктивності з`ясування обставин справи та оцінки доказів. Всебічність та повнота розгляду передбачає з`ясування усіх юридично значущих обставин та наданих доказів з усіма притаманними їм властивостями, якостями та ознаками, їх зв`язків, відносин і залежностей.
Згідно з частиною 1 статті 3 Конституції України людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканість і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. 
Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребування судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Як вбачається з матеріалів справи позивач ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до Прем`єр міністра Кабінету Міністрів України ОСОБА_2 , міського голови м. Умані Цебрія ОСОБА_3 .В. про переоформлення рішення Уманської міської ради.
Із матеріалів справи вбачається та встановлено судом, що витягом з рішення міського голови Уманської міської ради Бодрова Ю.І. від 26.12.2007 року № 2.10-27/5 «Про розгляд звернень підприємств, установ та громадян з питань землекористування, приватизації земельних ділянок, внесено зміни в п. п. 7.202. п. 7. рішення Уманської міської ради від 28.02.2006 року № 12-58/4 «Про розгляд звернень підприємств, установ та громадян з питань землекористування, приватизації земельних ділянок» (про передачу в придатну власність земельної ділянки по АДРЕСА_1 ) де замість слів ... площею 249 кв. м. для обслуговування жилого будинку, в т. ч. спільне користування площею 93 кв. м.... вважати ... площею 342 кв. м. для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд, в т.ч. спільне користування площею 93 кв. м., далі за текстом.
В якості підстави для своїх позовних вимог позивач ОСОБА_1 вказує, що Уманська міська рада рішенням від 26.12.2007 року № 2.10-27/5 передала йому у приватну власність земельну ділянку по АДРЕСА_1 , площею 342 кв. м., а 93 кв. м., яка перебувала у спільній частковій власності, визначила як спільне користування, що суперечить ст. 87 Земельного кодексу України. 
Однак, вказаним Витягом з рішення міського голови Уманської міської ради Бодрова Ю.І. від 26.12.2007 року № 2.10-27/5 лише внесено зміни в п. п. 7.202. п. 7. рішення Уманської міської ради від 28.02.2006 року № 12-58/4, а не прийнято нове рішення, крім того, рішення щодо спільного користування земельною ділянкою площею 93 кв. м. по АДРЕСА_1 . не змінилося.
Колегія суддів апеляційного суду вважає, що слід звернути увагу, що позивачем ОСОБА_1 визначено коло осіб, а саме відповідачів, яких він вказує у позові, а саме : Прем`єр міністра Кабінету Міністрів України Шмигаля Д.А., міського голову м. Умані 
Цебрія О.В., але при цьому, ним ставляться вимоги у позові про переоформлення рішення Уманської міської ради, тобто рішення колегіального органу Уманської міської ради, а не посадових осіб. Тому за вказаних обставин вбачається, що вказані позивачем відповідачі не є належними відповідачами, що є підставою для відмови у задоволенні позову за визначеного кола осіб.
Апеляційний суд враховує, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування згідно ч. 1 ст. 77 ЦПК України та, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях у відповідності до ч. 6 ст. 81 ЦПК України.
При цьому, належність доказів – правова категорія, яка свідчить про взаємозв`язок доказів з обставинами, що підлягають встановленню як для вирішення всієї справи, так і для здійснення окремих процесуальних дій.
Правила допустимості доказів визначають легітимну можливість конкретного доказу підтверджувати певну обставину в справі. Правила допустимості доказів встановлені з метою об`єктивності та добросовісності у підтвердженні доказами обставин у справі, виходячи з того, що нелегітимні засоби не можуть використовуватися для досягнення легітимної мети, а також враховуючи те, що правосудність судового рішення, яке було ухвалене з урахуванням нелегітимного доказу, завжди буде під сумнівом.
Допустимість доказів є важливою ознакою доказів, що характеризує їх форму.
Допустимість доказів означає, що обставини справи, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами.
Відповідно до ч. 2 ст. 43 ЦПК України обов`язок надання усіх наявних доказів до початку розгляду справи по суті покладається саме на осіб, які беруть участь у справі.
Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи згідно до ст.76 ЦПК України.
Із роз`яснення п. 27 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 14 від 18.12.2009 року «Про судове рішення у цивільній справі» вбачається, що під час судового розгляду предметом доказування є факти, якими обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше юридичне значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні рішення.
Згідно до п. 6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 року № 14 «Про судове рішення у цивільній справі» вказано, враховуючи принцип безпосередності судового розгляду, рішення може бути обґрунтоване лише доказами, одержаними у визначеному законом порядку та дослідженими в судовому засіданні.
В свою чергу, практика Європейського суду з прав людини як джерела права, а ЄСПЛ притримується у своїх рішеннях позиції того, що суд вправі обґрунтовувати свої висновки лише доказами, що випливають зі співіснування достатньо переконливих, чітких і узгоджених між собою висновків чи схожих неспростовних презумпцій факту, тобто таких, що не залишать місце сумнівам, оскільки наявність останніх не узгоджується із стандартом доказування «поза розумним сумнівом» (рішення від 18 січня 1978 року у справі «Ірландія проти Сполученого Королівства» (Ireland v. the UnitedKingdom), п. 161, Series A заява № 25).
Враховуючи викладене, колегія суддів апеляційного суду вважає, що позивачем ОСОБА_1 не надано жодного належного, допустимого та достовірного доказу, який би підтверджував той факт, що порушено його права, свободи чи законні інтереси при внесенні змін в п. п. 7.202 п. 7 рішення Уманської міської ради від 28.02.2006 року № 12-58/4 та порушення ст. 87 Земельного кодексу України, що і було вказано судом першої інстанції, який дійшов обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 , тому апеляційний суд вважає , що відсутні підстави для задоволення вимог апеляційної скарги .
Щодо вимог скаржника ОСОБА_1 в апеляційній скарзі про залишення позову без розгляду, то колегія суддів апеляційного суду вважає за важливе вказати наступне.
Статтею 257 ЦПК України передбачено чіткий та вичерпний перелік підстав для залишення позову без розгляду, а саме: : 1) позов подано особою, яка не має цивільної процесуальної дієздатності; 2) позовну заяву від імені заінтересованої особи подано особою, яка не має повноважень на ведення справи; 3) належним чином повідомлений позивач повторно не з`явився в судове засідання або не повідомив про причини неявки, крім випадку, якщо від нього надійшла заява про розгляд справи за його відсутності і його нез`явлення не перешкоджає розгляду справи; 4) у провадженні цього чи іншого суду є справа із спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав; 5) позивач до початку розгляду справи по суті подав заяву про залишення позову без розгляду; 6) між сторонами укладено угоду про передачу спору на вирішення до третейського суду, і від відповідача не пізніше початку розгляду справи по суті, але до подання ним першої заяви щодо суті спору надійшли заперечення проти вирішення спору в суді, якщо тільки суд не визнає, що така угода є недійсною, втратила чинність або не може бути виконана; 7) дієздатна особа, в інтересах якої у встановлених законом випадках відкрито провадження у справі за заявою іншої особи, не підтримує заявлених вимог і від неї надійшла відповідна заява; 8) провадження у справі відкрито за заявою, поданою без додержання вимог, викладених у статтях 175 і 177 цього Кодексу, та не було сплачено судовий збір і позивач не усунув цих недоліків у встановлений судом строк; 9) позивач без поважних причин не подав витребувані судом докази, необхідні для вирішення спору; 10) позивач у визначений судом строк не вніс кошти для забезпечення судових витрат відповідача і відповідач подав заяву про залишення позову без розгляду; 11) після відкриття провадження судом встановлено, що позивачем подано до цього самого суду інший позов (позови) до цього самого відповідача (відповідачів) з тим самим предметом та з однакових підстав і щодо такого позову (позовів) на час вирішення питання про відкриття провадження у справі, що розглядається, не постановлена ухвала про відкриття або відмову у відкритті провадження у справі, повернення позовної заяви або залишення позову без розгляду; 12) між сторонами укладено угоду про передачу спору на вирішення суду іншої держави, якщо право укласти таку угоду передбачене законом або міжнародним договором України, за винятком випадків, якщо суд визнає, що така угода суперечить закону або міжнародному договору України, є недійсною, втратила чинність або не може бути виконана.
Таким чином, аналізуючи вказану вище норму права, слід дійти висновку, що у суду першої інстанції не було підстав для залишення позовних вимог позивача без розгляду за встановлених судом обставин справи, оскільки позивач такої заяви не подавав, а інші підстави судом не встановлені для залишення позовних вимог без розгляду, тому суд першої інстанції розглянув позов по суті та обґрунтовано дійшов висновку про відмову у задоволенні позовних вимог позивача. 
Колегія суддів апеляційного суду вважає доводи скаржника щодо залишення без розгляду його позовних вимог безпідставними, які не ґрунтуються на положеннях ст. 257 ЦПК України, тому не вбачає підстав для їх задоволення. 
Згідно ч. 5 ст. 279 ЦПК України, суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше .
Доводи скаржника щодо порушення норм процесуального права відносно розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження не відповідають встановленим судом обставинам, не знаходять свого підтвердження у відповідності до норм чинного законодавства, оскільки судом першої інстанції в силу вимог ст. 279 ЦПК України було ухвалено рішення розглядати справу за правилами спрощеного позовного провадження відповідно до ч. 5 ст. 279 ЦПК України без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами. 
Крім того, в матеріалах справи на а. с. 38 міститься заява ОСОБА_1 , адресована Уманському міськрайонному суду позивачем ОСОБА_1 , із тексту якої вбачається, що позивач просить судовий розгляд продовжити заочно, письмовому провадження та проводити у його відсутність за станом здоров?я, тому доводи апеляційної скарги щодо порушення судом норм процесуального права щодо розгляду у спрощеному позовному провадженні є безпідставними, тому не підлягають задоволенню апеляційним судом. 
Відповідно до ст. 126 ЦПК України право на вчинення процесуальної дії втрачається із закінченням строку, встановленого законом або судом. Документи, подані після закінчення процесуальних строків, залишаються без розгляду, крім випадків, передбачених цим Кодексом.
Із матеріалів справи вбачається, що будь-яких письмових звернень чи клопотань від позивача ОСОБА_1 до суду не надходило саме щодо потреби у наданні доказів, які бажає долучити позивач із зазначенням об`єктивних причин неможливості їх надання, а так як позивачем не подано жодних клопотань чи заяв, то суд розглянув справу на підставі поданих доказів.
Щодо заявлених вимог позивачем ОСОБА_1 про стягнення судових витрат у справі, колегія суддів апеляційного суду зазначає наступне.
Відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, якщо інше не передбачено законом, у разі залишення позову без задоволення, закриття провадження у справі або залишення без розгляду позову позивача, звільненого від сплати судових витрат, судові витрати, понесені відповідачем, компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.
Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Як вбачається із матеріалів справи позивач ОСОБА_1 є інвалідом 1 групи, звільнений від сплати судового збору за подання позовної заяви та апеляційної скарги, а оскільки колегія суддів дійшла висновку про відмову у задоволенні апеляційної скарги скаржника і залишення без змін рішення суду першої інстанції про відмову у задоволенні позову, то відповідно судовий збір за подання позовної заяви та апеляційної скарги компенсується за рахунок держави, оскільки судові витрати не підлягають стягненню з відповідача. Докази наявності інших судових витрат, понесених сторонами, у матеріалах справи відсутні, тому відсутні підстави для їх стягнення.
Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів заявника та їх відображення в оскаржуваному рішенні, питання вичерпності висновків суду першої інстанцій, апеляційний суд виходить із того, що у справі, що переглядається, сторонам надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах, а доводи, викладені у апеляційній скарзі не спростовують обґрунтованих та правильних висновків суду першої інстанції, тому не підлягають задоволенню апеляційним судом.
Європейський суд з прав людини (далі – ЄСПЛ) вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує  суди давати обгрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку  можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обгрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (пункт 23 рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України»).
За таких обставин, апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції ухвалив обґрунтоване рішення про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про переоформлення рішення Уманської міської ради, тому відсутні підстави для задоволення вимог апеляційної скарги про скасування рішення суду першої інстанції згідно доводів та вимог апеляційної скарги.
З огляду на вище викладене, не вбачається, що судом першої інстанції при ухваленні оскаржуваного рішення допущено порушення норм матеріального чи процесуального права, залишено не розглянутими обставини, що мають значення для справи, а тому відсутні підстави для скасування рішення суду першої інстанції згідно доводів скаржника.
Виходячи з викладеного, апеляційний суд дійшов висновку, що постановлене у справі рішення є законним та обґрунтованим і підстав для скасування рішення суду за наведеними у скарзі доводами не вбачається, оскільки доводи апеляційної скарги не є суттєвими, носять суб`єктивний характер, не відповідають обставинам справи, і правильності висновків суду не спростовують, тому рішення суду першої інстанції слід залишити без змін, а апеляційну скаргу – без задоволення.
Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 381, 382, 384 ЦПК України, апеляційний суд, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 – залишити без задоволення.
Рішення Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 03 червня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Прем`єр міністра Кабінету Міністрів України Шмигаля Д.А., міського голови м. Умані Цебрія О.В. про переоформлення рішення Уманської міської ради - залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до суду касаційної інстанції, Верховного Суду, протягом тридцяти днів, в порядку та за умов, визначених цивільно – процесуальним законодавством.

Головуючий Л.В. Нерушак

Судді В.Г. Бородійчук

В.О. Єльцов