Постанова
Іменем України 
08 липня 2020 року
м. Київ
справа № 273/1143/18
провадження № 51-6162км19
Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду у складі: 
головуючої                                                 ОСОБА_1 ,
суддів                                                             ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
за участю:
секретаря судового засідання               ОСОБА_4 ,    
засудженого                                                ОСОБА_5 (у режимі відеоконференції),
захисника                                                   ОСОБА_6   (у режимі відеоконференції),
прокурора                                                    ОСОБА_7 ,
потерпілої                                                   ОСОБА_8 ,
розглянув у відкритому судовому засіданні касаційні скарги потерпілої ОСОБА_8 та засудженого ОСОБА_5 на вирок Баранівського районного суду Житомирської області від 26 червня 2019  року та ухвалу Житомирського апеляційного суду від 26 листопада 2019 року стосовно останнього у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 12018060110000172, за обвинуваченням
ОСОБА_5 ,  ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця м. Баранівка Житомирської області, жителя АДРЕСА_1 , одруженого, працюючого робітником ТзОВ БМУ «Новобуд», раніше  не судимого,
у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України.
Зміст оскарженого судового рішення і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини
За вироком Баранівського районного суду Житомирської області від 26 червня 2019 року ОСОБА_5 засуджено за ч. 2 ст. 286 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 2 роки.
Вирішено питання щодо цивільного позову, процесуальних витрат, речових доказів та заходів забезпечення кримінального провадження.
Житомирський апеляційний суд ухвалою від 26 листопада 2019 року залишив указаний вирок місцевого суду без змін.
Згідно з вироком ОСОБА_5  визнано винуватим у тому, що він 12 травня 2018 року близько 03:15 по вул. Звягельській у м. Баранівка Житомирської області, керуючи транспортним засобом «ОРЕL OMEGA» реєстраційний номер « НОМЕР_1 », усупереч вимогам пунктів 2.9. а), 1.5., 2.3. б), 12.1., 12.3., 12.4., 13.1. Правил дорожнього руху України, керував вказаним автомобілем у стані алкогольного сп`яніння, проявив неуважність до дорожньої обстановки та її змін, невірно оцінив дорожню обстановку, не врахував дорожніх умов, а саме стану поверхні проїзної частини (чистоти, рівності, шорсткості, зчеплення), не обрав безпечної швидкості з урахуванням дорожніх умов і стану свого транспортного засобу, що унеможливило постійно контролювати його рух та безпечно керувати ним; перевищив дозволену швидкість руху 50 км/год, не вжив заходів для зменшення швидкості у разі виникнення небезпеки для руху або перешкоди, яку об`єктивно спроможний був виявити, або безпечного для інших учасників руху об`їзду перешкоди; не дотримався безпечної дистанції та безпечного інтервалу, не впорався з керуванням автомобіля, допустив виїзд за межі проїзної частини на узбіччя справа, де здійснив наїзд на велосипедиста ОСОБА_9 . Внаслідок даної дорожньо-транспортної пригоди велосипедист ОСОБА_9 отримав тяжкі тілесні ушкодження, які спричинили смерть останнього.
 
Вимоги касаційної скарги і узагальнені доводи особи, яка її подала
У касаційних скарзі потерпіла ОСОБА_8 , посилаючись на невідповідність призначеного судом покарання тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та особі засудженого внаслідок суворості, просить скасувати судові рішення стосовно ОСОБА_5 та призначити новий розгляд у суді першої інстанції. Обґрунтовуючи доводи, викладені у касаційній скарзі, зазначає, що суди безпідставно не взяли до уваги її думку щодо призначення ОСОБА_5 покарання не пов`язаного з позбавленням волі, не звернули увагу на те, що останній повністю відшкодував понесені їй збитки та, враховуючи її похилий вік, постійно надає їй допомогу.
У касаційній скарзі засуджений ОСОБА_5 , посилаючись на істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність і невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого внаслідок суворості, просить скасувати судові рішення стосовно нього і призначити новий розгляд у суді першої інстанції. Зазначає, що місцевий суд не звернув увагу на недостовірність даних транспортно-траслогічної експертизи, з огляду на те, що ними не встановлено кута осей транспортних засобів та помилково визначено межі швидкості його автомобіля у момент зіткнення, а суд апеляційної інстанції, усупереч вимогам ст. 404 КПК України не вирішив подане ним клопотання про повторне призначення указаної експертизи. При цьому вважає, що допущена неповнота судового розгляду може бути усунута лише під час нового розгляду судом першої інстанції шляхом додаткового з`ясування обставин дорожньо-транспортної пригоди. Обґрунтовуючи доводи щодо неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність, вказує, що суд першої інстанції, не навів аргументів про відсутність підстав для застосування положень ст. 69 КК України. Також зазначає, що місцевим судом не враховано ряду обставин, а саме перебування на його утриманні малолітньої дитини; позицій потерпілих ОСОБА_8 , ОСОБА_10 і ОСОБА_11 , які просили призначити йому покарання не пов`язане із позбавленням волі; позитивних характеристик; часткового відшкодування завданої шкоди та щирого каяття у вчиненому ним кримінальному правопорушенні, внаслідок чого допущено невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та його особі через суворість. Разом із цим, засуджений акцентує на тому, що судом першої інстанції не враховано досудової доповіді органу пробації про середній ризик вчинення ним  кримінального правопорушення та можливість виправлення без позбавлення або обмеження волі. 
Позиції інших учасників судового провадження
У судовому засіданні потерпіла ОСОБА_8 , засуджений ОСОБА_5 та його захисник – адвокат ОСОБА_6 підтримали подані ними касаційні скарги та просили їх задовольнити з наведених у них мотивів.
Прокурор  ОСОБА_7 заперечувала проти задоволення касаційних скарг потерпілої ОСОБА_8 та засудженого ОСОБА_5 , вважаючи їх необґрунтованими, а судові рішення просила залишити без зміни.
Мотиви Суду
Заслухавши доповідь судді, з`ясувавши думки потерпілої ОСОБА_8 , засудженого ОСОБА_5 , його захисника – адвоката ОСОБА_6 та прокурора ОСОБА_7 , перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи, наведені у касаційних скаргах, колегія суддів дійшла висновку, що скарги задоволенню не підлягають з огляду на таке.
За приписами ст. 433 КПК України суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу. Суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги. 
Згідно з ч. 1 ст. 438 КПК України підставами для скасування або зміни судових рішень при розгляді справи в суді касаційної інстанції є лише: істотне порушення вимог кримінального процесуального закону; неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність; невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого. При вирішенні питання про наявність зазначених у ч. 1 цієї статті підстав суд касаційної інстанції має керуватися статтями 412–414 цього Кодексу (ч. 2 ст. 438 КПК України).
Таким чином, неповнота судового розгляду (ст. 410 КПК України) та невідповідність висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження (ст. 411 КПК України) не є підставою для перегляду судових рішень в касаційному порядку, чинним кримінальним процесуальним законом не передбачена можливість скасування касаційним судом рішень судів першої та апеляційної інстанцій з цих підстав.
Натомість зазначені обставини, на які посилається засуджений ОСОБА_5 , були предметом перевірки суду апеляційної інстанції, який зазначив про відсутність порушень вимог КПК України при проведенні розгляду кримінального провадження у суді першої інстанції. Тому при перегляді судових рішень колегія суддів виходить із фактичних обставин справи, встановлених судом першої інстанції.
Відповідно до вимог ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотримання вимог кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведенні належні і достатні мотиви та підставі його ухвалення.
Положеннями ст. 94 КПК України встановлено, що суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінює кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів – з точки зору їх достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення. 
Колегія суддів вважає, що, ухвалюючи обвинувальний вирок стосовно ОСОБА_5 , суд першої інстанції вищевказаних вимог кримінального процесуального закону дотримався.
Як убачається з мотивувальної частини вироку, висновки суду щодо доведеності винуватості ОСОБА_5 у вчиненні ним кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, за який його засуджено, ґрунтуються на об`єктивно з`ясованих обставинах, які підтверджені доказами, безпосередньо дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 КПК України.
Мотивуючи висновки щодо доведеності винуватості ОСОБА_5 за ч. 2 ст. 286 КК України, суд врахував, зокрема, показання останнього, який підтвердив фактичні обставини справи, окрім швидкості руху автомобіля та  перебування у стані алкогольного сп`яніння у момент дорожньо-транспортної пригоди; свідків ОСОБА_12 і ОСОБА_13 , які підтвердили обставини, викладені в обвинувальному акті, за яких сталася дана дорожньо-траспортна пригода, та зазначили, що не бачили, чи вживав ОСОБА_5 алкогольні напої.
Також, обґрунтовуючи доведеність винуватості ОСОБА_5 , суд послався, зокрема, на  фактичні дані: протоколу огляду місця дорожньо-транспортної пригоди та схеми до нього від 12 травня 2018 року, з якого убачається, що в м. Баранівка Житомирської області по вул. Звягельській ( неподалік будинку № 74) виявлено механічно пошкоджений автомобіль «ОПЕЛЬ ОМЕГА», реєстраційний номер НОМЕР_1 , велосипед, який має механічні пошкодження, та труп ОСОБА_9 ; висновку щодо результатів медичного огляду з метою виявлення стану алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, від 12 травня 2018 року № 19 “Б”, згідно з яким ОСОБА_5 на момент дорожньо-транспортної пригоди перебував у стані алкогольного сп`яніння, висновку судово-медичної експертизи № 297, яким встановлено характер та локалізацію спричинених ОСОБА_9 тілесних ушкоджень, що спричинили смерть останнього; повідомлень  Баранівської міської ради Житомирської області від 21 травня 2018 року № 859 та Житомирського обласного центру з гідрометеорології від 29 травня 2018 року № 24-03-16/1-669, з яких убачається які були погодні умови у період дорожньо-транспорної пригоди;  висновку судової транспортно-трасологічної експертизи від 20 червня 2018 року № 481, згідно з яким первинний контакт досліджуваних автомобіля «ОПЕЛЬ ОМЕГА», реєстраційний номер НОМЕР_1 та велосипеда, ймовірніше за все відбувся між переднім бампером автомобіля із заднім колесом велосипеда;  висновку судової експертизи технічного стану транспортного засобу від 21 липня 2018 року № 3/479, відповідно до якого не встановлено ознак технічного характеру, що могли призвести до раптової відмови систем, вузлів, агрегатів і деталей, що впливають на безпеку дорожнього руху, які могли б знаходитися в причинному зв`язку з виникненням даної дорожньо-транспортної пригоди; протоколу слідчого експерименту від 08 липня 2018 року, проведеного за участю свідка ОСОБА_14 , згідно з яким встановлено відстань видимості велосипедиста за умов, аналогічних тим, що були під час дорожньою-транспортної пригоди; висновку судової експертизи механізму та обставин дорожньо-транспортної пригоди від 25 червня 2018 року за № 515, згідно з яким при заданому комплексі вихідних даних величина мінімальної швидкості руху автомобіля «ОПЕЛЬ ОМЕГА», реєстраційний номер НОМЕР_1 , перед початком заносу автомобіля визначається рівною близько 178.0 – 192.2 км/год.
Крім цього, у ході судового розгляду було допитано експерта ОСОБА_15 , який повністю підтвердив складений ним висновок судової експертизи механізму та обставин дорожньо-транспортної пригоди від 25 червня 2018 року за № 515
Не погодившись із вказаним вироком, засуджений ОСОБА_5 подав апеляційну скаргу, в якій наводив відповідні мотиви на спростування висновків суду першої інстанції щодо стану алкогольного сп`яніння та зазначав про невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи та неповноту судового розгляду, оскільки висновки судової транспортно-трасологічної експертизи від 20 червня 2018 року № 481 та судової експертизи механізму та обставин дорожньо-транспортної пригоди від 25 червня 2018 року за № 515 є суперечливими і недостовірними, а суд першої інстанції не вжив заходів щодо усунення цих суперечностей, обмежившись допитом експерта ОСОБА_15 , який не надав вичерпних відповідей на поставлені йому запитання.
Суд апеляційної інстанції, розглянувши апеляційну скаргу ОСОБА_5 на вказаний вирок, належним чином перевірив наведені у ній доводи та погодився із викладеними у вироку суду першої інстанції висновками і мотивами прийнятого ним рішення, законно й обґрунтовано постановив залишити цей вирок без змін, із чим погоджується і колегія суддів касаційного суду. 
Так, суд апеляційної інстанції, визнав висновок транспортно-трасологічної експертизи належним та допустимим доказом, який  у сукупності з іншими доказами дає можливість відтворити обставини справи.
Крім цього, оцінюючи висновок судової експертизи механізму та обставин дорожньо-транспортної пригоди від 25 червня 2018 року за № 515, суд апеляційної інстанції зазначив, що твердження у цій експертизі про мінімальну швидкість автомобіля близько 178.0 – 192.2 км/год. дійсно може бути недостовірним з врахуванням всіх обставин дорожньо-транспортної пригоди, однак вказав, що ця обставина не спростовує правильності інших висновків цієї експертизи та висновків суду з урахуванням сукупності всіх доказів у справі.
При цьому, апеляційний суд звернув увагу на те, що судом першої інстанції та сторонами у справі у судовому засіданні було повно допитано експерта ОСОБА_15 з метою роз`яснення висновків проведеної ним експертизи, а будь-яких клопотань про призначення додаткової експертизи стороною захисту не заявлялося під час розгляду справи у суді першої інстанції, а отже доводи ОСОБА_5 щодо не з`ясування усіх обставин справи є безпідставними.
Таким чином, апеляційний суд правильно дійшов висновку про те, що суд першої інстанції усі обставини кримінального провадження дослідив всебічно, повно, об`єктивно, зібраним доказам у їх сукупності дав належну оцінку та на їх підставі обґрунтовано визнав ОСОБА_5 винним у вчиненні злочину, за який його засуджено, правильно кваліфікувавши його дії за ч. 2 ст. 286 КК України, а доводи про невідповідність висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження та неповноту судового розгляду визнав необґрунтованими.
Доводи про порушення апеляційним судом вимог ст. 404 КПК України, колегія суддів вважає не аргументованими з огляду на таке.
Відповідно до ч. 3 ст. 404 КПК України за клопотанням учасників судового провадження суд апеляційної інстанції зобов`язаний повторно дослідити обставини, встановлені під час кримінального провадження, за умови, що вони досліджені судом першої інстанції не повністю або з порушеннями, та може дослідити докази, які не досліджувалися судом першої інстанції, виключно якщо про дослідження таких доказів учасники судового провадження заявляли клопотання під час розгляду в суді першої інстанції або якщо вони стали відомі після ухвалення судового рішення, що оскаржується .
Так, положення зазначеної норми кримінального процесуального кодексу не можна тлумачити як обов`язок при кожному апеляційному перегляді вироку суду повторно досліджувати докази у провадженні, тільки якщо про це заявлено клопотання. Процесуальний закон такий обов`язок не зробив беззаперечним, оскільки має бути встановлено неповноту дослідження таких доказів або порушення під час їх дослідження, тому в разі відсутності таких підстав відмова у задоволенні клопотання учасника судового розгляду не може розцінюватися як порушення апеляційним судом вимог процесуального закону.
Отже, враховуючи, що ОСОБА_5 не наведено переконливих мотивів того, що суд першої інстанції дослідив докази не повністю або з порушеннями, Суд вважає, що підстави для застосування положень ч. 3 ст. 404 КПК України відсутні.
Доводи засудженого щодо неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність з огляду на не застосування закону який підлягав застосування, а саме ст. 69 КК України та невідповідності призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого не є слушними з огляду на таке.
Так, місцевий суд, призначаючи ОСОБА_5 покарання, врахував вимоги ст. 65 КК України, характер і ступінь тяжкості вчиненого злочину, який, відповідно до  ст. 12 КК України є необережним тяжким злочином. При цьому визнав обставиною, яка обтяжує покарання ОСОБА_5 , вчинення злочину в стані алкогольного сп`яніння, а обставинами, які пом`якшують його покарання,  активне сприяння розкриттю злочину і часткове відшкодування потерпілим заподіяної шкоди.
Водночас суд не врахував щире каяття ОСОБА_5 у вчиненому ним кримінальному правопорушенні, як обставину, що пом`якшує його покарання, оскільки останній визнав свою винуватість частково, заперечивши, що він перебував на момент вчинення дорожньо-транспортної пригоди у стані алкогольного сп`яніння.
При цьому суд зважив на те, що ОСОБА_5 характеризується за місцем проживання позитивно, раніше не судимий та не перебуває на обліку у лікарів нарколога та психіатра. Також судом враховано, що засуджений є студентом, офіційно працевлаштований, має на утриманні вагітну дружину і у відповідності до акту обстеження матеріально-побутових умов проживання від 16 листопада 2018 року ОСОБА_5 є основним утриманцем сім`ї.
Крім цього, суд врахував, що потерпілі ОСОБА_10 , ОСОБА_8 та ОСОБА_11 просять суд призначити ОСОБА_5 покарання, яке б не було пов`язане із позбавлення волі. 
Разом із цим, суд взяв до уваги заяву потерпілої ОСОБА_16 , згідно з якою, остання просить суд призначити ОСОБА_5 покарання у виді позбавлення волі.
Відповідно до вимог ст. 65 КК України при призначенні покарання суд повинен урахувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного, обставини, що обтяжують та пом`якшують покарання.
Згідно з ч. 2 ст. 50 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засудженого. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.
Виходячи з принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації покарання має бути відповідним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу. При виборі покарання мають значення і повинні братися до уваги обставини, що його пом`якшують і обтяжують.
Призначене ОСОБА_5 покарання за вчинений ним злочини зазначеним вище вимогам відповідає, воно є пропорційним характеру вчинених дій, необхідним і достатнім для виправлення засудженого та попередження нових злочинів.
При цьому у касаційних скаргах потерпілої ОСОБА_16 та засудженого ОСОБА_5 відсутнє таке обґрунтування необхідності застосування ст. 69 КК України до засудженого, яке б вказувало на істотну диспропорцію між визначеним судом покаранням та вчиненими злочинними діями, Суд вважає, що призначене покарання, не порушує загальних засад його призначення, встановлених КК України та не виходить за межі дискреційних повноважень суду щодо призначення покарання. У зв`язку з цим, Суд не вбачає підстав вважати таке покарання явно несправедливим через суворість.
Водночас колегія суддів звертає увагу на те, що покарання ОСОБА_5 призначено у мінімальних межах санкції ч. 2 ст. 286 КК України.
Доводи в касаційній скарзі про те, що судом не враховано досудової доповіді органу пробації про середній ризик вчинення ОСОБА_5 кримінального правопорушення та можливість його виправлення без позбавлення або обмеження волі, є необґрунтованими, оскільки досудова доповідь уповноваженого органу з питань пробації має рекомендаційний характер, а її висновки не є обов`язковими під час визначення покарання.
Таким чином, підстав вважати, що призначене ОСОБА_5 покарання не відповідає тяжкості вчиненого злочину й особі засудженого та є явно несправедливим через суворість, не вбачається. 
З урахуванням наведених мотивів щодо призначення ОСОБА_5 покарання, колегія суддів вважає, що касаційна скарга потерпілої також не підлягає задоволенню.
Отже, істотних порушень вимог кримінального процесуального закону чи неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність, які були би безумовними підставами для скасування чи зміни судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій у цьому кримінальному провадженні, колегією суддів не встановлено.
Урахувавши наведене та керуючись статтями 434, 436 КПК України, колегія суддів дійшла висновку, що касаційні скарги потерпілої ОСОБА_8 та засудженого ОСОБА_5 не підлягають задоволенню, а судові рішення стосовно останнього слід залишити без зміни.
З цих підстав Суд ухвалив:
Касаційні скарги потерпілої ОСОБА_8 та засудженого ОСОБА_5 залишити без задоволення, а вирок Баранівського районного суду Житомирської області від  26 червня 2019 року та ухвалу Житомирського апеляційного суду від 26 листопада 2019 року стосовно ОСОБА_5 – без зміни.
Постанова набирає законної сили з моменту проголошення, є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Судді:

 
ОСОБА_1                                   ОСОБА_2                         ОСОБА_3