ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А
і м е н е м  У к р а ї н и

13 липня 2020 року 	м. Дніпро	справа № 340/377/20	

Третій апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого  судді  Панченко О.М. (доповідач),
суддів:                        Чепурнова Д.В., Сафронової С.В.,     

розглянувши в письмовому провадженні адміністративну справу за апеляційними скаргами  ОСОБА_1 , Головного управління Пенсійного фонду України в Кіровоградській області
на рішення Кіровоградського окружного адміністративного суду від 10.03.2020 р. у справі № 340/377/20 (суддя першої інстанції Петренко О.М., м. Кропивницький)
за позовом  ОСОБА_1 
до Головного управління Пенсійного фонду України в Кіровоградській області
про визнання дій, рішення, бездіяльності протиправними та зобов`язати вчинити дії,-

встановив:
06 лютого 2020 року ОСОБА_1 звернувся до Кіровоградського окружного адміністративного суду з позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Кіровоградській області, в якому просив:
1)визнати бездіяльність Головного управління Пенсійного фонду України в Кіровоградській області щодо не поновлення йому пенсії -протиправною;
2) визнати протиправним та скасувати рішення про відмову йому у поновленні пенсії від 29.10.2019 року;
3) зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Кіровоградській області провести поновлення виплати пенсії за вислугу років з 07.10.2009 року, відповідно до норм Закону України "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби та деяких інших осіб" з проведенням індексації і компенсацією втрати частини доходів.
Рішенням суду першої інстанції позов задоволено частково. 
Визнано протиправним та скасовано рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Кіровоградській області про відмову у поновленні пенсії ОСОБА_1 від 29.10.2019 року за №4709/18. Визнано бездіяльність Головного управління Пенсійного фонду України в Кіровоградській області щодо не поновлення виплати пенсі ОСОБА_1 - протиправною. Зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в Кіровоградській області провести поновлення та виплату пенсії ОСОБА_1 з 10.08.2016 року, на підставі документів, що знаходяться у пенсійній справі. У іншій частині позовних вимог відмовлено.
Позивач, не погодившись з рішенням суду в частині строку, з якого має бути поновлена пенсія позивача, оскаржив його в апеляційному порядку, посилаючись на порушення судом норм матеріального і процесуального права.
Зазначає, що суд помилково ототожнив строки, встановлені для поновлення пенсії зі строками звернення до суду. Посилається на правову позицію, висловлену Верховним Судом у справі № 815/1226/18, яку просить врахувати під час прийняття рішення судом апеляційної інстанції. Просить змінити рішення суду першої інстанції в частині строку, з якого має бути поновлено виплату пенсії позивачу.
Відповідач у відзиві на апеляційну скаргу, зауважив що позиція відповідача незмінна та просить рішення Кіровоградського окружного адміністративного суду від 10.03.2020 р. у справі № 340/377/20 скасувати, в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовити в повному обсязі.
Також Головне управління Пенсійного фонду України в Кіровоградській області оскаржило в апеляційному порядку рішення суду, посилаючись на його необґрунтованість, порушення судом норм матеріального та процесуального права.
В апеляційній скарзі відповідач зазначає, що позивачем порушено шестимісячний строк звернення до суду, визначений ст. 122 КАС України. Зауважив, що жодного документу який би посвідчував особу позивача, встановленого нормами чинного законодавства України, до головного управління на момент розгляду заяви в контексті виконання постанови Верховного суду від 16,09.2019 р. по справі № 4104/1811/17 (за позовною заявою ОСОБА_1 )  надано не було. Жодним із наданих документів ОСОБА_1 неможливо встановити відношення позивача до громадянства України. Крім того виплату пенсії було припинено 07.04.2000 року Міністерством внутрішніх справ України в Кіровоградській області в зв`язку з виїздом на постійне місце проживання до Ізраїлю. Просить рішення Кіровоградського окружного адміністративного суду від 10.03.2020 р. у справі № 340/377/20 скасувати, в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовити в повному обсязі.
У відзиві на апеляційну скаргу відповідача ОСОБА_1 зазначив, що право громадянина на одержання призначеної йому пенсії не може пов`язуватися з такою умовою, як постійне проживання в України. Твердження, що позивач не надав документ на підтвердження громадянства України спростовується матеріалами справи. Крім того, відповідач є єдиним органом, який зобов`язаний та має право поновити пенсію позивачу та отримати для цього всі необхідні документи. 
Дослідивши докази, наявні в матеріалах справи, перевіривши дотримання судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права в межах доводів апеляційних скарг, колегія суддів дійшла таких висновків.
Судом встановлено та матеріалами справи підтверджено, що ОСОБА_1 громадянин України, ІНФОРМАЦІЯ_1 , 07.10.1999 року виїхав на постійне місце проживання за межі України.
До виїзду за кордон, позивач отримував пенсію за вислугу років відповідно до  Закону України від 09.04.1992 №2262-XII "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб" (далі - Закон №2262-XII).
У зв`язку із виїздом на постійне місце проживання до Ізраїлю виплата пенсії позивачу була припинена.
Уповноважений представник ОСОБА_1 звернувся до Головного управління Пенсійного фонду України в Кіровоградській області з заявою про поновлення виплати раніше призначеної пенсії (а.с.53-55 т.1). До вказаної заяви долучено: копію довіреності, копію паспорту, копію реєстраційного номеру облікової картки платника податків з Державного   реєстру фізичних осіб – платників податків; копію пенсійного посвідчення; копію ізраїльського посвідчення особи та оригінал апостильованої заяви, що підписана Савченко В.В., підпис якого завірено нотаріально (а.с.26-50 т.1).
Розпорядженням від 21.09.2016 року №280/16 відповідач відмовив позивачу у поновленні виплати пенсії (а.с.57-58 т.1).
Постановою Верховного Суду від 16.10.2019 у справі №404/1811/17 (2а/404/284/17) касаційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково:
- скасовано постанову Кіровоградського районного суду м. Кіровограда від 23.10.2017 року та ухвалу Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 13.12.2017 року;
- ухвалено нове рішення, яким позов ОСОБА_1 задоволено частково;
- зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в Кіровоградській області повторно, з урахуванням правової оцінки, наданої у постанові Верховного суду, розглянути заяву представника ОСОБА_1 про поновлення виплати раніше призначеної пенсії
- в іншій частині – відмовлено (а.с.60-69 т.1).
На виконання постанови Верховного Суду, ГУ ПФУ в Кіровоградській області розглянуто питання щодо поновлення ОСОБА_1 раніше призначеної пенсії та рішенням від 29.10.2019 року за №4709/18 відмовлено позивачу у поновленні пенсії (а.с.72).
Вказана відмова мотивована тим, що оскільки   на час розгляду заяви не було надано документів, підтверджуючих громадянство України, підстави для поновлення виплати пенсії ОСОБА_1 – відсутні. 
Позивач, не погодившись з відмовою у поновлені йому виплати пенсії, звернувся до суду з позовною заявою.
Вирішуючи заявлений спір по суті, суд першої інстанції виходив з того, що статтею 51 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" від 09.07.2003 року №1058-IV було передбачено, що у разі виїзду пенсіонера на постійне місце проживання за кордон, пенсія призначена в Україні, за заявою пенсіонера може бути виплачена йому за шість місяців наперед перед від`їздом, рахуючи з місяця, що настає за місяцем зняття з обліку за місцем постійного проживання. Під час перебування за кордоном пенсія виплачується в тому разі, якщо це передбачено міжнародним договором України, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України.
Рішенням Конституційного Суду України від 07 жовтня 2009 року № 25-рп/2009 (далі - Рішення №25-рп/2009) друге речення статті 51 Закону № 1058-ІV щодо припинення виплати пенсії на весь час проживання (перебування) пенсіонера за кордоном, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, Конституційний Суд України визнав такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційним). Зазначені положення Закону №1058-ІV втратили чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України цього Рішення.
З дня набрання чинності рішенням Конституційного Суду України № 25-рп/2009 щодо неконституційності положень пункту 2 частини першої статті 49, другого речення статті 51 Закону №1058 виникли підстави для поновлення конституційного права особи на виплату пенсії, виплата якої була зупинена на підставі положень зазначеного Закону. З цього часу орган ПФУ має відновити виплату пенсії громадянам України, які виїхали на постійне місце проживання за кордон, оскільки виходячи із правової, соціальної природи пенсій право громадян на одержання призначеної пенсії не може пов`язуватись з такою умовою, як постійне проживання в Україні. Держава відповідно до конституційних принципів зобов`язана гарантувати це право незалежно від того, де проживає особа. 
Щодо позовної вимоги стосовно зобов`язання відповідача провести поновлення виплати пенсії позивачу з 07.10.2009 року, суд виходив з того, що згідно із п.2.9 Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", затвердженого Постановою правління Пенсійного фонду України від 25.11.2005 р. №22-1, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 27.12.2005 року за №1566/11846 (далі Порядок) чітко встановлено, що особа, яка звертається за пенсією (незалежно від виду пенсії), повинна пред`явити паспорт (або інший документ, що засвідчує цю особу, місце її проживання (реєстрації) та вік). Документи мають бути чинними (дійсними) на дату їх подання.
Згідно з п.12 Положення Про паспорт громадянина України для виїзду за кордон, затвердженого Постановою Верховної Ради України від 26.06.1992 р. №2503-ХІІ передбачено, що строк дії паспорта становить десять років.
При зверненні до відповідача із заявою про призначення пенсії, представником за довіреністю - Меламед В.Б. було подано копію паспорту громадянина України для виїзду за кордон ОСОБА_1 , який було видано 11.01.1999 року, строком дії до 11.01.2009 року, з відміткою, що термін дії паспорту продовжено до 11.01.2019 року.
Паспорт громадянина України для виїзду за кордон ОСОБА_1 на день звернення до відповідача (10.08.2016 р.) був дійсним.
Поновлення права на виплату пенсії здійснюється не автоматично, а передбачає виконання ряду процедурних дій, пов`язаних з поновленням виплати, серед яких: подання заяви про поновлення виплати з дотриманням строків звернення, наявність документів, які підтверджують факт призначення пенсії, припинення її виплати чи право на поновлення її виплати. Поновити пенсію необхідно з дня звернення з відповідною заявою.
Матеріали справи містять заяву позивача про поновлення виплати його пенсії, яка датована 10.08.2016 року, саме з цієї дати була поновлена виплата пенсії ОСОБА_1 .
Надаючи оцінку доводам апеляційних скарг, колегія суддів зазначає наступне.
Відповідно до ч. 5 ст. 242 КАС України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Ухвалою від 08 листопада 2019 року в справі № 815/1226/18 касаційний адміністративний суд у складі Верховного Суду передав цю справу на розгляд Великої Палати Верховного Суду, оскільки вважав за необхідне відступити від висновку щодо застосування норми права в подібних правовідносинах, викладеного в раніше ухвалених рішеннях Верховного Суду України.
Постановою від 20 травня 2020 року у справі № 815/1226/18 касаційний адміністративний суд у складі Верховного Суду відступив від висновків Верховного Суду України, викладених у постановах від 08 грудня 2015 року у справі № 21-5653а15, від 12 квітня 2016 року у справі № 462/9427/13-а, від 08 червня 2016 року у справі № 505/2135/14-а та від 11 жовтня 2016 року у справі № 404/4541/15-а, про те, що виниклі спори щодо поновленням виплати раніше призначених пенсій громадянам України, які проживають за її межами, на підставі Рішення Конституційного Суду України від 07 жовтня 2009 року № 25-рп/2009 мають вирішуватися з урахуванням норм процесуального права – статей 99, 100 КАС України (у редакції, чинній до 15 грудня 2015 року).
Велика Палата дійшла висновку, що статті 99, 100 КАС України (у редакції, чинній до 15 грудня 2017 року) не підлягають застосуванню до спорів, які виникли у зв`язку поновленням виплати раніше призначених (нарахованих) пенсій громадянам України, які проживають за її межами, на підставі Рішення Конституційного Суду України від 07 жовтня 2009 року № 25-рп/2009. Зважаючи на те, що непроведення виплати пенсії таким особам відбулося з вини держави в особі її компетентних органів, поновлення виплати пенсії має проводитися без обмеження будь-яким строком.
Отже, доводи апеляційної скарги позивача слід прийняти до уваги та змінити рішення суду в частині визначення строку, з якого має бути поновлена виплата пенсії позивачу, визнавши, що поновлення виплати має відбутися з 07 жовтня 2009 року.
Колегія суддів також зауважує, що посилання відповідача на порушення строку звернення до суду встановленого ст.122 КАС України безпідставні. У разі порушення законодавства про пенсійне забезпечення органом, що призначає і виплачує пенсію, адміністративний позов з вимогами, пов`язаними з виплатами сум пенсії за минулий час, у тому числі сум будь-яких її складових, може бути подано без обмеження будь-яким строком з нарахуванням компенсації втрати частини доходів незалежно  від того, чи були такі суми нараховані цим органом. Це узгоджується з правовою позицією Верховного Суду у справі № 646/6250/17.
Суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що доводи, викладені в апеляційній скарзі відповідача, не спростовують висновків суду першої інстанції, а тому апеляційну скаргу слід залишити без задоволення.
Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформовану, зокрема у справах «Салов проти України» (заява № 65518/01; від 6 вересня 2005 року; пункт 89), «Проніна проти України» (заява № 63566/00; 18 липня 2006 року; пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (заява № 4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; 09 грудня 1994 року, пункт 29).
За таких обставин інші доводи апеляційних скарг не потребують правового аналізу, оскільки не мають вирішального значення. 
Порушення норм матеріального і процесуального права у відповідності до ст. 317 КАС України, є підставою для зміни рішення суду першої інстанції в частині, що оскаржує позивач.
Керуючись ст. ст. 243, 308, 311, 315, 317, 321, 322, 325, 329 КАС України, апеляційний суд 

постановив:

Апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Кіровоградській області залишити без задоволення.
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.
Рішення Кіровоградського окружного адміністративного суду від 10.03.2020 р. у справі № 340/377/20 змінити, виклавши четвертий абзац резолютивної частини рішення в наступній редакції:
«Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Кіровоградській області провести поновлення та виплату пенсії ОСОБА_1 з 07 жовтня 2009 року, на підставі документів, що знаходяться у пенсійній справі.».
В решті рішення суду залишити без змін.
Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду за наявності підстав, передбачених частиною 5 статті 291, пунктом 2 частини 5 статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України.
   
Головуючий   суддя                                                                      О.М. Панченко 

                               суддя                                                                      Д.В. Чепурнов 

                               суддя                                                                      С.В. Сафронова