ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26.06.2020 року                                                                         м. Одеса
Єдиний унікальний номер справи № 523/15408/17
Апеляційне провадження № 22-ц/813/2407/20
Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів:
головуючого- Колеснікова Г.Я.(суддя-доповідач), 
суддів - Вадовської Л.М., Сєвєрової Є.С., 
за участю секретаря Сороколет Ю.С.,
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідачі - ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
треті особи - ОСОБА_4 , Суворовська державна нотаріальна контора у м.Одесі,
розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу  ОСОБА_1 на рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 19 березня 2019 року у складі судді Середи І.В.,
ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог та відзивів на них
У листопаді 2017 року ОСОБА_1 звернулася з позовом, який згодом змінила, до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , треті особи: ОСОБА_4 , Суворовська державна нотаріальна контора, про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину за законом та договору дарування (а.с.2-4,88-93).
В обґрунтування позову ОСОБА_1 послалась на те, що їй, ОСОБА_2 та ОСОБА_4 на праві спільної часткової власності належить по 1/3 часток житлового будинку з надвірними спорудами, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 . При цьому право власності відповідача ОСОБА_2 виникло на підставі договору дарування від 22 березня 2017 року від ОСОБА_3 , якій в свою чергу вказана частка належала на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 30 грудня 2016 року, як спадкоємцю майна ОСОБА_6 . Підставою для видачі свідоцтва про право на спадщину за законом слугував, зокрема, технічний паспорт від 24 листопада 2016 року, за яким прибудова літ. «а4» та гараж літ.Д побудовано до 05 серпня 1992 року та не є самочинними, власник - ОСОБА_6 , загальна площа житлового будинку - 115,7 кв.м. Прибудова літ. «а4» згідно експлікації приміщень у технічному паспорті від 24 листопада 2016 року є складовою квартири 2, якою користується відповідач ОСОБА_2 .
Проте згідно листа КП «Бюро технічної інвентаризації» Одеської міської ради від 15 червня 2018 року та технічного паспорту від 24 травня 2018 року у вказаному домоволодінні прибудова літ. «а4» є самочинною, гараж літ. «Д» збільшено самочинно на 31%. Згідно архівних матеріалів та за даними поточної інвентаризації від 13 червня 2000 року прибудови літ. «а4» не було, гараж літ.Д належав ОСОБА_7 , загальна площа житлового будинку -107,8 кв.м. 
Позивач вважала, що відповідач ОСОБА_3 не могла отримати у порядку спадкування право власності на вказаний житловий будинок з урахуванням самочинної прибудови літ. «а4» та самочинно збільшеного гаража літ.Д, оскільки у спадкодавця не виникло права власності на об`єкти самочинного будівництва. Тому укладення договору дарування на частину житлового будинку з урахуванням самочинної прибудови та самочинно збільшеного гаража, суперечить вимогам цивільного законодавства.
Посилаючись на вимоги ст.ст.203,215 ЦК України, позивачка просила суд визнати недійсним:
- свідоцтво про право на спадщину за законом від 30 грудня 2016 року, за яким ОСОБА_3 є спадкоємцем майна ОСОБА_6 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 ; 
- договір дарування від 22 березня 2017 року, укладеного між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 . 
Відповідачі позовні вимоги не визнали, посилаючись на їх необґрунтованість, просили відмовити у задоволенні позову (а.с.126-127,141-142).
Третя особа ОСОБА_4 погодилась з позовними вимогами, підтримала сторону позивача (а.с.124).
Короткий зміст рішення суду першої інстанції
Рішенням Суворовського районного суду м.Одеси від 19 березня 2019 року в задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено (а.с.184-186).
Рішення суду мотивовано тим, що під час складання свідоцтва про право на спадщину та договору дарування права позивача порушені не були, підстав для визнання їх недійсним немає. Позивачем не доведено, що прибудова літ.«а4» здійснена після 2000 року, є самочинною та порушує її права. Відносно гаража літ.Д, то в договорі дарування відомості про зазначений гараж відсутні, уточнення в договорі не були здійснені, окремо виділ в натурі частин співвласників не проводився, тому твердження про належність позивачу гаража і порушення її прав безпідставні.
Доводи апеляційної скарги
В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на необґрунтованість висновків суду першої інстанції, просить рішення суду скасувати та задовольнити позов (а.с.192-195).
Апеляційна скарга мотивована тим, що під час винесення рішення судом першої інстанції не враховано, що свідоцтво про право на спадщину за законом від 30 грудня 2016 року та договір дарування від 22 березня 2017 року порушують її права, як власника 1/3 частини будинку, оскільки зазначені правочини укладені з порушенням закону, так як в них включено самочинне майно, яке не може бути предметом угод, а тому повинні бути визнані недійсними.
Відзив на апеляційну скаргу не надходив.
Учасники судового процесу про судове засідання, призначене на 16 червня 2020 року 14300 год. в Одеському апеляційному суді, сповіщені належним чином, заяв про відкладення розгляду справи у зв`язку з карантином та бажанням особисто приймати участь у її розгляді не подавали, що відповідно до правил ч.2 ст.372 ЦПК України не перешкоджає її розгляду у їх відсутність (а.с.228-235). 
Суворовська державна нотаріальна контора у м.Одесі та ОСОБА_1 просили розглядати справу без їх участі (а.с.236,239).
Оскільки справа розглядається за відсутності учасників справи, датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення (ч.5 ст.268 ЦПК України).

Позиція апеляційного суду
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, вивчивши матеріали справи, колегія суддів прийшла до висновку про відмову в задоволенні апеляційної скарги з огляду на таке.

Встановлені судом фактичні обставини справи
Встановлено, що власниками житлового будинку з надвірними спорудами АДРЕСА_1 є ОСОБА_1 , ОСОБА_4 та ОСОБА_2 .
Так, ОСОБА_1 29 червня 2000 року прийняла в дар від ОСОБА_7 1/3 частину зазначеного житлового будинку, який в цілому складається з одного кам`яного житлового будинку, загальною житловою площею 54,54 кв.м, та надвірних господарчих споруд, зазначених на схематичному плані літ.«Д» - сарай, №1-3,5,6 - огородження, розташовані на земельній ділянці площею 1455 (а.с.5). 
Відповідно до свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 13 березня 2006 року ОСОБА_4 є власником 1/3 частини житлового будинку з відповідною частиною надвірних господарчих споруджень. У свідоцтві зазначено, що будинок складається в цілому з однієї кам`яної житлової будівлі літ. «А», житлової площі 54,54 кв.м, з надвірними господарчими спорудженнями, зазначеними літерами: «В» - сарай, «Д» - гараж, 1-5 огорожа, розташованих на земельній ділянці розміром 1455 кв.м. (по фактичному користуванню) (а.с.6,10). 
Відповідачка ОСОБА_2 є власником 1/3 частини житлового будинку на підставі договору дарування від 22 березня 2017 року, укладеного між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 . За умовами договору ОСОБА_2 прийняла в дар від ОСОБА_3 1/3 частку житлового будинку, який в цілому складається з одного житлового будинку літ. «А», житловою площею 54,5 кв.м, загальною площею 115,7 кв.м. та надвірних споруд зазначених літерами: В -сарай, Д, Ж - гаражі, №1,2,5 - огородження, розташованих на земельній ділянці площею 1455 кв.м, яка знаходиться у фактичному користуванні (а.с.51). 
ОСОБА_3 , в свою чергу, вказана 1/3 частина житлового будинку належала на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 13 грудня 2016 року, за яким вона після померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_6 отримала у спадщину 1/3 частки зазначеного житлового будинку, який в цілому складається з одного житлового будинку літ. «А», загальною площею 115,7 кв.м., житловою площею 54,5 кв.м., а також господарських будівель і споруд: літ. «В» - сарай, літ. «Д,Ж» - гаражі, № 1,2,5 - огородження, що розташовані на земельній ділянці 1455 кв.м. по фактичному користуванню (а.с.52). Нотаріусом внесені виправлення загальної площі з 108 кв.м. на 115,7 кв.м. 
Позивачка вважає, що зазначені свідоцтво про право на спадщину за законом від 13 грудня 2016 року та договір дарування від 22 березня 2017 року слід визнати недійсними, оскільки у ОСОБА_6 не виникло право власності на нерухоме майно з урахуванням самочинної прибудови літ.а4 та самочинно збільшеного гаража літ.Д та відповідно ОСОБА_3 не могла отримати у порядку спадкування право власності на житловий будинок з урахуванням самочинного нерухомого майна і відчужити на користь ОСОБА_2 
ОСОБА_6 право власності на 1/3 частки вказаного житлового будинку належало на підставі свідоцтва про право на спадкування за заповітом від 30 січня 1989 року. У свідоцтві зазначено, що вказаний будинок складається з одного кам`яного житлової будівлі літ. «А», житловою площею 54,54 кв.м, з надвірними господарчими спорудженнями, зазначеними літ. «Б», «В» - сараї, №1-6 огородження, розташованих на земельній ділянці розміром 743 кв.м. (а.с.159 зворот).
З листа ФОП ОСОБА_8 від 24 листопада 2016 року (яка складала технічний паспорт на будинок від 24 листопада 2016 року) вбачається, що житловий будинок АДРЕСА_1 в цілому складається з житлового будинку літ. «А», загальною площею 108 кв.м., житловою площею 54,5 кв.м, літ. «В»-сарай, літ. «Д,Ж»-гаражі, №1,2,5-огородження, розташованого на земельній ділянці площею 1455 кв.м. Сараї літ. «Б,Е» знесені. У зв`язку з тим, що прибудови літ. «а3», «а4», гаражі літ. «Д,Ж» побудовані до 05 серпня 1992 року відповідно до п. 3.2 Інструкції про порядок проведення технічної інвентаризації об`єктів нерухомого майна, затвердженої наказом Державного комітету будівництва, архітектури та житлової політики України від 24 травня 2001 року №127 (далі - Інструкція), не є самочинними- власник ОСОБА_6 (а.с.166).
За технічним паспортом від 24 листопада 2016 року загальна площа приміщень будинку літ. «А» складає 115,7 кв.м, житлова 54,5 кв.м. На схематичному плану відображено житловий будинок літ. «А», прибудови літ. «а1», «а2», «а3», «а4», споруди літ. «В» - сарай, «Д,Ж» - гаражі та огородження №1,2,5 (а.с.166 зворот - 168).
В технічних паспортах на будинок за 1981-1982 роки на схематичному плані зображені житловий будинок літ. «А», загальною площею 108.1 кв.м., житловою площею 54,54 кв.м., прибудови літ. «а1», «а2», «а3», споруди літ. «Б,В,Е» - сараї, «Д,Ж» - гаражі та огородження №1-5; наявні відомості про самовільне збільшення споруди - гараж літ. «Д» (а.с.11-14,15-19).
У технічному паспорті від 13 червня 2000 року загальна площа приміщень будинку літ. «А» складає 108,1 кв.м, житлова 54,54 кв.м. На схематичному плану відображено житловий будинок літ. «А», прибудови літ. «а1», «а2», «а3», споруди літ. «В,Д» - сараї, «Ж» - гараж та огородження №1-3,5,6 (а.с.20-23).
У технічному паспорті від 24 травня 2018 року загальна площа приміщень будинку літ. «А» складає 107,8 кв.м, житлова 54,6 кв.м. На схематичному плану відображено житловий будинок літ.«А», прибудови літ. «а1», «а2», «а3», «а4» споруди літ. «В,З» - сараї, «Д,Ж» - гаражі, «К» - душ та огородження №1,2 (а.с.97-100).
З листа КП «БТІ» ОМР від 15 червня 2018 року встановлено, що згідно поточної інвентаризації від 24 травня 2018 року житловий будинок з надвірними спорудами по АДРЕСА_1 складається з житлового будинку літ.«А», загальною площею 107,8 кв.м., житловою площею 54,6 кв.м., сараю літ. «В», душової літ. «К», гаражу літ.«Ж», №1-2-огорожі. У зв`язку з тим, що прибудова літ.«а3» самочинна- 50%, гараж літ.«Ж», побудовані до 05 серпня 1992 року, відповідно до пункту 3.2 Інструкції не належить до самочинного будівництва. Душ літ «К» - тимчасова споруда, що не є самочинним. Прибудова літ.«а4», гараж літ.«Д» - 31% самочинно, сарай літ.«З» - самочинно побудовані. Згідно архівних матеріалів та по даним поточної інвентаризації від 13 червня 2000 року прибудови літ.«а4» не було, гаражі літ. «Д», літ.«Ж» належали ОСОБА_7 ( а.с.96).

Мотиви, з яких виходить апеляційний суд, та застосовані норми права
Відповідно до ч.1 ст.355 ЦК України майно, що є власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно).
Згідно з ч.2 ст.355 ЦК України майно, може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності.
Відповідно до ч.1 ст.717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.
Спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців) ст.1216 ЦК України. До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті (ст.1218 ЦК України).
Свідоцтво про право на спадщину визнається недійсним за рішенням суду, якщо буде встановлено, що особа, якій воно видане, не мала права на спадкування, а також в інших випадках, встановлених законом (ст.1301 ЦК України).
За нормами ч.1 ст.203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.
У статті 215 ЦК України визначено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою (зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі), п`ятою (правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним) та шостою (правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей) статті 203 цього Кодексу.
Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).
Відповідно до ч.1 ст.216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. 
Недійсність окремої частини правочину не має наслідком недійсності інших його частин і правочину в цілому, якщо можна припустити, що правочин був би вчинений і без включення до нього недійсної частини (ст.217 ЦК України).
За нормами ст.321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.
Стаття 331 ЦК України регулює питання набуття права власності на новостворене майно та об`єкти незавершеного будівництва: право власності на нову річ, яка виготовлена (створена) особою, набувається нею, якщо інше не встановлено договором або законом. Особа, яка виготовила (створила) річ зі своїх матеріалів на підставі договору, є власником цієї речі.
У статті 361 ЦК України закріплено право співвласника самостійно розпорядитися своєю часткою у праві спільної часткової власності.
Житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил (ч.1 ст.376 ЦК України).
Особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього (ч.2 ст.376 ЦК України).
Суд першої інстанції, розглядаючи справу в межах заявлених вимог та на підставі наданих доказів, дійшов правильного висновку про відсутність підстав для задоволення позову. 
ОСОБА_1 , ОСОБА_4 та ОСОБА_2 є співвласниками житлового будинку з надвірними спорудами, що розташовані за адресою: АДРЕСА_1 . Кожен з них володіє ідеальними частками (по 1/3), тобто кожен учасник спільної часткової власності володіє не часткою майна в натурі, а часткою в праві власності на спільне майно в цілому.
Суд, проаналізувавши наявну в матеріалах справи технічну документацію та зміст всіх правочинів, на підставі яких здійснювалася реєстрація права власності за кожним власником 1/3 частини на житловий будинок з надвірними спорудами, зазначив, що в них постійно відображено будинок і господарчі споруди в цілому, без встановлення належності тій чи іншій особі конкретної споруди. При цьому, в оспорюваних свідоцтві та договорі дарування прибудови під літ. «а3» та «а4» взагалі відсутні, їх враховано в загальну площу будинку.
З огляду на те, що частки з майна, що є у спільній частковій власності сторін у відповідності до ст.364 ЦК України не виділялися, доводи позивача про порушення її права власності на певні споруди (зокрема гараж літ. «Д») є необґрунтованими, оскільки їй також не належить конкретно визначена (реальна) частка в даному майні.
Відповідно до ст.361 ЦК України співвласник має право самостійно розпорядитися своєю часткою у праві спільної часткової власності. Частка у праві спільної часткової власності переходить до набувача за договором з моменту укладення договору, якщо інше не встановлено домовленістю сторін. Частка у праві спільної часткової власності за договором, який підлягає нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, переходить до набувача відповідно до ст.334 цього Кодексу (ст.363 ЦК України).
ОСОБА_6 , а після її смерті успадкувала ОСОБА_3 , були власниками ідеальної частки житлового будинку та не булипозбавлені права розпорядитися належними їм ідеальними частками у праві власності на об`єкти нерухомого майна. ОСОБА_3 стала власником на підставі свідоцтва про право власності за законом від 13 грудня 2016 року та, скориставшись своїм правом, уклала 22 березня 2017 року договір дарування на користь ОСОБА_2 . При цьому розпорядження конкретними прибудовами чи спорудами у оскаржених свідоцтві про право власності за законом та договорі дарування не було.
Отже, відсутні підстави вважати, що ОСОБА_6 не належало право та відповідно ОСОБА_3 не мала права розпорядитись належною їй часткою у праві власності на об`єкт нерухомого майна на користь відповідача ОСОБА_2 шляхом укладення спірного правочину.
Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що під час складання свідоцтва про право на спадщину та договору дарування права позивача не були порушені, підстав для визнання їх недійсними не має, оскільки у натурі частки з майна, що були чи є у спільній частковій власності сторін, не виділялися та позивачу не належить конкретно визначена (реальна) частка в цьому майні.
Відносно прибудови літ.«а.4» суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не надано доказів, що вона побудована після 2000 року, з чим погоджується і суд апеляційної інстанції. 
Так, аналізуючи технічні паспорти на будинок, вбачається, що прибудова літ. «а.4» примикає до прибудови літ. «а3». З технічної документації з 1981 року прибудова літ.«а3» має площу 12,1 кв.м. (а.с.11-23,55-57,97-100). У технічному паспорті позивача від 13 червня 2000 року (на титульному листі) зазначено, що прибудова літ. «а.3» збільшена на 42 %, в той же час зазначена її площа 12,1 кв.м. (без врахування збільшення). З технічного паспорту ОСОБА_3 від 24 листопада 2016 року площа прибудова літ. «а.3» зазначена 12,1 кв.м, та схематично зображена прибудова літ.«а.4»- коридор, площею 7,7 кв.м. (а.с.55-57). Отже, наявність прибудови літ.«а.4» було зафіксовано у технічному паспорті позивача від 13 червня 2000 року як збільшення прибудови літ. «а.3» на 42 %, що свідчить про існування прибудови до 2000 року.
Щодо господарчої споруди під літ.«Д»-гараж, суд першої інстанції правильно звернув увагу на те, що в договорі дарування від 29 червня 2000 року, на підставі якого ОСОБА_1 отримала право власності на 1/3 частку будинку, гараж під літ. «Д» не значиться, є тільки сарай під літ. «Д». Отже з приводу вказаної господарчої споруди уточнення в договорі дарування не були здійснені, окремо виділ в натурі частин співвласників не проводився, тому твердження про належність позивачу гаражу і порушення її прав не знайшло свого підтвердження. Взагалі відомості про гараж літ. «Д» в технічній документації міститься з 1981 року.
Ідея спільної часткової власності полягає в тому, що майно належить усім співвласникам одночасно. Тому збільшення площі майна тягне за собою збільшення самого об`єкту права власності, а не частки співвласників. Ідеальні частки на майно - це частки у праві власності на майно. Майно при цьому лишається єдиним цілим. 
       З урахуванням наведеного правові підстави для задоволення позову відсутні.

Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги
Доводи апеляційної скарги правильність рішення суду першої інстанції не спростовують.
Рішення суду постановлене з дотриманням норм матеріального і процесуального права, тому підлягає залишенню без змін. Апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення.
Керуючись ст.ст.368,374,375,381-384 ЦПК України, апеляційний суд 

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 19 березня 2019 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття.
Постанова може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення за правилами ст.389 ЦПК України.
Повне судове рішення складено 26 червня 2020 року.

Головуючий:
   
Судді :