ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/610/20 Справа № 209/962/19 	  	Суддя у 1-й інстанції - Багбая Є. Д. Суддя у 2-й інстанції - Ткаченко І. Ю.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 червня 2020 року        Дніпровський Апеляційний суд у складі:
головуючого - судді Ткаченко І.Ю.
                суддів         - Деркач Н.М., Каратаєвої Л.О.
розглянувши у спрощеному позовному провадженні в м. Дніпро цивільну справу
за позовом  ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, що не заявляє самостійних вимог Публічне акціонерне товариство «Дніпровський металургійний комбінат» про звернення стягнення в рахунок погашення боргу
за апеляційною скаргою  Заступника прокурора Дніпропетровської області в інтересах держави в особі Кам`янської міської ради
на рішення Дніпровського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 04 квітня 2019 року,  -

В С Т А Н О В И В:

В березні 2019 року позивач ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом до ОСОБА_2 , третя особа, що не заявляє самостійних вимог Публічне акціонерне товариство «Дніпровський металургійний комбінат» про звернення стягнення в рахунок погашення боргу.
В обгрунтування позовних вимог посилалась на те, що 20.12.2018 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 був укладений договір позики б/н, відповідно до якого остання отримала грошові кошти в розмірі 180000 гривень з метою сплати вартості придбаного нерухомого майна, а саме Багатофункціональна Будівля «Приміщення для роботи з населенням на 1 мкр. Лівобережжя», згідно технічного паспорту виготовленого фізичною особою ОСОБА_3 , загальною площею 2728,4 кв. метри, яке складається з А-2, багатофункціональної нежитлової будівлі, огорожа, споруди АДРЕСА_1 , І замощення, що знаходиться за адресою АДРЕСА_2 , за договором купівлі продажу №18-1243-01 від 19 листопада 2018 року, укладеному між ПАТ «Дніпровський металургійний комбінат» та ОСОБА_2 , за яким здійснено продаж вищезазначеного нерухомого майна. Підтвердженням передачі коштів є розписка. Відповідач зобов`язався повернути грошові кошти до 19 січня 2019 року. 
На забезпечення вищезазначеного договору позики було зазначено умову в договорі позики, щодо можливості пред`явлення позову про звернення стягнення на спірний об`єкт нерухомого майна.         Оскільки відповідач зобов`язання за договором не виконав, вимоги позивача які були заявлені після спливу строку договору також не виконав, позивач просила в рахунок погашення боргу за договором позики від 20 грудня 2018 року укладеним між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 в розмірі 180000 гривень звернути стягнення на нерухоме майно: Багатофункціональна Будівля «Приміщення для роботи з населенням на 1 мкр. Лівобережжя», згідно технічного паспорту виготовленого фізичною особою ОСОБА_3 , загальною площею 2728,4 кв. метри, яке складається з А-2, багатофункціональної нежитлової будівлі, огорожа, споруди АДРЕСА_1 , І замощення, що знаходиться за адресою АДРЕСА_2 . 
Визнати за ОСОБА_1 право власності на нерухоме майно: Багатофункціональна Будівля «Приміщення для роботи з населенням на 1 мкр. Лівобережжя», згідно технічного паспорту виготовленого фізичною особою ОСОБА_3 , загальною площею 2728,4 кв. метри, яке складається з А-2, багатофункціональної нежитлової будівлі, огорожа, споруди АДРЕСА_1 , І замощення, що знаходиться за адресою АДРЕСА_2 .(а.с.4-7).

Рішенням Дніпровського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 04 квітня 2019 року позовні вимоги задоволені у повному обсязі.
В рахунок погашення боргу за договором позики від 20 грудня 2018 року укладеним між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 в розмірі 180000 гривень звернуто стягнення на нерухоме майно: Багатофункціональна Будівля «Приміщення для роботи з населенням на 1 мкр. Лівобережжя», згідно технічного паспорту виготовленого фізичною особою ОСОБА_3 , загальною площею 2728,4 кв. метри, яке складається з А-2, багатофункціональної нежитлової будівлі, огорожа, споруди АДРЕСА_1 , І замощення, що знаходиться за адресою АДРЕСА_2 .
АДРЕСА_3 за ОСОБА_1 право власності на нерухоме майно: Багатофункціональна Будівля «Приміщення для роботи з населенням на 1 мкр. Лівобережжя», згідно технічного паспорту виготовленого фізичною особою ОСОБА_3 , загальною площею 2728,4 кв. метри, яке складається з А-2, багатофункціональної нежитлової будівлі, огорожа, споруди АДРЕСА_1 , І замощення, що знаходиться за адресою АДРЕСА_2 . (а.с.42-43).

Додатковим рішенням Дніпровського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 20 серпня 2019 року стягнуто з ОСОБА_2 на Користь ОСОБА_1 судовий збір в розмірі 1800 грн. (а.с.83).

В апеляційній скарзі Заступник прокурора Дніпропетровської області в інтересах держави в особі Кам`янської міської ради посилаючись на невірне застосування судом 1 інстанції норм матеріального та процесуального права, просить оскаржуване рішення скасувати та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позову (а.с. 52-57).

Відзиву на апеляційну скаргу не надходило.

Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.
За змістом частини першої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. 

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду слід скасувати, та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог про звернення стягнення на нерухоме майно та визнання права власності, виходячи з наступного.

Судом 1 інстанції встановлено, що 20.12.2018 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 був укладений договір позики б/н, відповідно до якого остання отримала грошові кошти в розмірі 180000 гривень з метою сплати вартості придбаного нерухомого майна, а саме Багатофункціональна Будівля «Приміщення для роботи з населенням на 1 мкр. Лівобережжя», згідно технічного паспорту виготовленого фізичною особою ОСОБА_3 , загальною площею 2728,4 кв. метри, яке складається з А-2, багатофункціональної нежитлової будівлі, огорожа, споруди АДРЕСА_1 , І замощення, що знаходиться за адресою АДРЕСА_2 , за договором купівлі продажу №18-1243-01 від 19 листопада 2018 року, укладеному між ПАТ «Дніпровський металургійний комбінат» та ОСОБА_2 , за яким здійснено продаж вищезазначеного нерухомого майна. 
Підтвердженням передачі коштів є розписка. 
Відповідач зобов`язався повернути грошові кошти до 19 січня 2019 року. На забезпечення вищезазначеного договору позики було зазначено умову в договорі позики, щодо можливості пред`явлення позову про звернення стягнення на спірний об`єкт нерухомого майна. Оскільки відповідач зобов`язання за договором не виконав, вимоги позивача які були заявлені після спливу строку договору також не виконав позивач просить в рахунок погашення боргу за договором позики від 20 грудня 2018 року укладеним між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 (місце проживання: АДРЕСА_4 , РНОКПП НОМЕР_1 ) в розмірі 180000 гривень звернути стягнення на нерухоме майно: Багатофункціональна Будівля «Приміщення для роботи з населенням на 1 мкр. Лівобережжя», згідно технічного паспорту виготовленого фізичною особою ОСОБА_3 , загальною площею 2728,4 кв. метри, яке складається з А-2, багатофункціональної нежитлової будівлі, огорожа, споруди АДРЕСА_1 , І замощення, що знаходиться за адресою АДРЕСА_2 . АДРЕСА_3 за ОСОБА_1 (місце проживання: АДРЕСА_5 , РНОКПП НОМЕР_2 ) право власності на нерухоме майно: Багатофункціональна Будівля «Приміщення для роботи з населенням на 1 мкр. Лівобережжя», згідно технічного паспорту виготовленого фізичною особою ОСОБА_3 , загальною площею 2728,4 кв. метри, яке складається з А-2, багатофункціональної нежитлової будівлі, огорожа, споруди АДРЕСА_1 І замощення, що знаходиться за адресою АДРЕСА_2 .
Задовольняючи позовні вимоги, суд 1 інстанції виходив з того, що умови договору позики відповідають вимогам закону, а позовні вимоги підтверджені письмовими доказами. 

Однак з такими висновками суду погодитись неможливо, оскільки вони зроблені передчасно та не відповідають нормам процесуального права.

Відповідно до ст. ст. 263, 264 ЦПК України рішення суду повинно бути законним та обґрунтованим та має стосуватися, зокрема питань: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; які правовідносини сторін випливають із установлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин тощо.
Проте, зазначеним вимогам закону рішення суду не відповідає з огляду на таке.

Відповідно до ст.1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики). Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
Згідно з ч.2 ст.1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми.
Відповідно до ч.1 ст.1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред`явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред`явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором.
Частиною першою статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог – відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Згідно з частиною першою статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
У частині першій статті 627 ЦК України визначено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
Відповідно до вимог ч.1 ст.1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.
Згідно з ч.1 ст.625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання.

Так з матеріалів справи вбачається, що підставою звернення до суду стало неповернення відповідачем ОСОБА_2 позивачеві ОСОБА_1 боргу згідно договору позики у сумі 180 000 грн. (а.с.11,12,13).
Згідно позовних вимог, ОСОБА_1 просила в рахунок погашення боргу за договором позики від 20.12.2018 року звернути стягнення на нерухоме майно та визнати за нею право власності на будівлю, а саме: Багатофункціональна Будівля «Приміщення для роботи з населенням на 1 мкр. Лівобережжя», згідно технічного паспорту виготовленого фізичною особою ОСОБА_3 , загальною площею 2728,4 кв. метри, яке складається з А-2, багатофункціональної нежитлової будівлі, огорожа, споруди АДРЕСА_1 І замощення, що знаходиться за АДРЕСА_6 АДРЕСА_2 .

Відповідно до ст. 316 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.
Відповідно до частини 1,3,5 статті 376 ЦК України житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинни будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил. 
Відповідно до ст. 392 Цивільного кодексу України власник майна може пред`явити позов про визнання права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. 
Відповідно до ст. 375 ЦК України, власник земельної ділянки має право зводити на ній будівлі та споруди, створювати закриті водойми, здійснювати перебудову, а також дозволяти будівництво на своїй ділянці іншим особам. Власник земельної ділянки набуває право власності на зведені ним будівлі, споруди та інше нерухоме майно. Право власника на забудову здійснюється ним за умови додержання архітектурних, будівельних, санітарних, екологічних та інших норм і правил, а також за умови використання земельної ділянки за її цільовим призначенням. Правові наслідки самочинної забудови, здійсненої власником на його земельній ділянці, встановлюються статтею 376 цього Кодексу.
Згідно ст. 376 ЦК України, житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил. Особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього. Право власності на самочинно збудоване нерухоме майно може бути за рішенням суду визнане за особою, яка здійснила самочинне будівництво на земельній ділянці, що не була їй відведена для цієї мети, за умови надання земельної ділянки у встановленому порядку особі під уже збудоване нерухоме майно. Якщо власник (користувач) земельної ділянки заперечує проти визнання права власності на нерухоме майно за особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво на його земельній ділянці, або якщо це порушує права інших осіб, майно підлягає знесенню особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво, або за її рахунок. На вимогу власника (користувача) земельної ділянки суд може визнати за ним право власності на нерухоме майно, яке самочинно збудоване на ній, якщо це не порушує права інших осіб. Особа, яка здійснила самочинне будівництво, має право на відшкодування витрат на будівництво, якщо право власності на нерухоме майно визнано за власником (користувачем) земельної ділянки, на якій воно розміщене. У разі істотного відхилення від проекту, що суперечить суспільним інтересам або порушує права інших осіб, істотного порушення будівельних норм і правил суд за позовом відповідного органу державної влади або органу місцевого самоврядування може постановити рішення, яким зобов`язати особу, яка здійснила (здійснює) будівництво, провести відповідну перебудову. Якщо проведення такої перебудови є неможливим або особа, яка здійснила (здійснює) будівництво, відмовляється від її проведення, таке нерухоме майно за рішенням суду підлягає знесенню за рахунок особи, яка здійснила (здійснює) будівництво. Особа, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво, зобов`язана відшкодувати витрати, пов`язані з приведенням земельної ділянки до попереднього стану.
Згідно ст. 48 ЦПК України сторонами в цивільному процесі є позивач і відповідач. Позивачем і відповідачем можуть бути фізичні і юридичні особи, а також держава.
Згідно п.4 ч.3 ст. 376 ЦПК України порушення норм процесуального права є обовязковою підставою для скасування або зміни рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення, якщо суд прийняв судове рішення про права, свободи, інтереси та (або) обов`язки осіб, що не були залучені до участі у справі.

Таким чином, право визначення кола учасників процесу належить позивачу, лише за письмовим клопотанням позивача суд першої інстанції на певній стадії цивільного процесу може залучити до участі в справі співвідповідача; не залучення до участі в справі належних відповідачів має наслідком відмову в позові, що не позбавляє особу звернутися до суду з позовом до належних відповідачів в порядку, встановленому ЦПК України.

З матеріалів справи не вбачається, що право власності на спірне нерухоме майно належним чином зареєстровано за відповідачем. Згідно договору купівлі-продажу від 19.11.2018 року, укладеного в простій письмовій формі, ОСОБА_2 придбала у ПАТ “Дніпровський металургійний комбінат” недобудоване капітальне будівництво. Зі змісту договору та матеріалів справи не вбачається, що воно йому належало та було зареєстровано у передбаченому законом порядку. 
З копії листа Кам`янської міської ради від 14.06.2019 р. № 8 вих.-09/335 вбачається, що відомості про надання у користування земельної ділянки за адресою АДРЕСА_2 в Департаменті комунальної власності, земельних відносин та реєстрації речових прав на нерухоме майно — відсутні.
Зокрема в листі зазначено, що до участі у розгляді цивільної справи №209/962/19 Департамент не залучався (а.с.63).

Отже, приймаючи рішення та задовольняючи позовні вимоги, суд 1 інстанції не залучив до участі у справі орган місцевого самоврядування чим порушив його права та інтереси.

Пленум Верховного Суду України у п.8 постанови від 12.06.2009 року № 2 “Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції” роз`яснив, що пред`явлення позову до неналежного відповідача не є підставою для відмови у відкритті провадження у справі чи залишення заяви без руху, оскільки заміна неналежного відповідача здійснюється в порядку, визначеному законом. Після заміни неналежного відповідача або залучення співвідповідача справа розглядається спочатку в разі її відкладення або за клопотанням нового відповідача чи залученого співвідповідача та за його результатами суд відмовляє в позові до неналежного відповідача та приймає рішення по суті заявлених вимог щодо належного відповідача.
Відповідно до роз`яснень, викладених в абз. 5 п.13 постанови Пленуму Верховного Суду України № 14 від 18.12.2009 року “Про судове рішення у цивільній справі”, суд не має права вирішувати питання про права та обов`язки осіб, не залучених до участі у справі, оскільки це є порушенням норм процесуального права, які тягнуть за собою безумовне скасування рішення суду.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що рішення суду про звернення стягнення на нерухоме майно та визнання права власності за ОСОБА_1 , підлягає скасуванню з ухваленням нового про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, що не заявляє самостійних вимог Публічне акціонерне товариство «Дніпровський металургійний комбінат» про звернення стягнення в рахунок погашення боргу.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України, з ОСОБА_1 на користь Прокуратури Дніпропетровської області підлягають стягненню понесені судові витрати сумі 2 700 грн.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 376, 381-383 ЦПК України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу   Заступника прокурора Дніпропетровської області в інтересах держави в особі Кам`янської міської ради   – задовольнити.

Рішення Дніпровського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 04 квітня 2019 року — скасувати. 

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, що не заявляє самостійних вимог Публічне акціонерне товариство «Дніпровський металургійний комбінат» про звернення стягнення в рахунок погашення боргу — відмовити. 

Стягнути з ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 ) на користь прокуратури Дніпропетровської області (МФО 820172, р/р 35217020000291 в ДКСУ м. Київ, ЄДРПОУ 02909938, код класифікації видатків бюджету — 2800) понесені судові витрати сумі 2 700 грн.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів в передбаченому законом порядку.
Судді: