ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 липня 2020 року 
м. Київ
справа №420/6255/18
касаційне провадження №К/9901/28286/19
Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:
головуючого - Чиркіна С.М.,
суддів:                 Бевзенка В.М., Єзерова А.А., 
розглянувши у порядку письмового провадження касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Одесм`ясомолпроект» на постанову П`ятого апеляційного адміністративного суду від 11.09.2019 (головуючий суддя: Осіпов Ю.В., судді: Запорожан Д.В., Танасогло Т.М.) у справі №420/6255/18 за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Горпреса» до Управління архітектури та містобудування Одеської міської ради, Департаменту комунальної власності Одеської міської ради, треті особи: Управління розвитку споживчого ринку та захисту прав споживачів Одеської міської ради, Товариство з обмеженою відповідальністю «Одесм`ясомолпроект» про визнання протиправним і скасування наказу, поновлення паспорту прив`язки, визнання протиправним і скасування акту перевірки дотримання вимог земельного законодавства,
В С Т А Н О В И В:
У листопаді 2018 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Горпреса» (далі - ТОВ «Горпреса» або позивач) звернулося до суду з позовом до Управління архітектури та містобудування Одеської міської ради, Департаменту комунальної власності Одеської міської ради, треті особи: Управління розвитку споживчого ринку та захисту прав споживачів Одеської міської ради, Товариство з обмеженою відповідальністю «Одесм`ясомолпроект», в якому просило:
визнати протиправним і скасувати наказ Управління архітектури та містобудування ОМР від 08.11.2018 року №01-06/1298 «Про анулювання паспорту прив`язки стаціонарної тимчасової споруди від 01.10.2015 року №01-06/1298, за адресою: м.Одеса, вул. Черняховського, 24/площа 10 квітня, заявник ТОВ «Горпреса»»;
поновити паспорт прив`язки стаціонарної тимчасової споруди від 01.10.2015 року №01-06/1298, за адресою: м. Одеса, вул.Черняховського,24/площа 10 квітня, заявником якого є ТОВ «Горпреса»»;
визнати протиправним і скасувати акт перевірки дотримання земельного законодавства №0011494 від 11.10.2018, складений Управлінням земельних ресурсів Департаменту комунальної власності ОМР.
Ухвалою Одеського окружного адміністративного суду від 02.08.2019 провадження у справі закрито на підставі пункту 1 частини першої статті 238 КАС України у зв`язку з тим, що справу не належить розглядати за правилами адміністративного судочинства. Позивачу роз`яснено, що даний спір підлягає розгляду за правилами господарського судочинства.
Приймаючи таке рішення, суд першої інстанції виходив з того, що спір у цій справі не пов`язаний із захистом прав позивача у сфері публічно-правових відносин, а обумовлений наявністю спору про право цивільне, що, у свою чергу, унеможливлює    розгляд цієї справи в порядку адміністративного судочинства. До таких висновків суд першої інстанції дійшов з того, що винесенню оскаржуваного рішення передувало звернення ТОВ «Одесм`ясомолпроект» до компетентного органу про проведення перевірки щодо законності розміщення позивачем на земельній ділянці, яка перебуває на праві користування у третьої особи, тимчасової споруди. Відтак, суд першої інстанції констатував, що спір виник з приводу права користування земельною ділянкою, а тому враховуючи суб`єктний склад сторін та характер спірних правовідносин справа підлягає розгляду в порядку господарського судочинства.
Постановою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 11.09.2019 скасовано ухвалу Одеського окружного адміністративного суду від 02.08.2019, а справу направлено на продовження розгляду до суду першої інстанції.
Ухвалюючи таке рішення, суд апеляційної інстанції виходив з того, що спір пов`язаний із захистом прав позивача у сфері публічно-правових відносин, а тому має розглядатися за правилами адмінсудочинства. 
Не погоджуючись із судовим рішенням суду апеляційної інстанції, ТОВ «Одесм`ясомолпроект» подало касаційну скаргу, в якій просило скасувати постанову П`ятого апеляційного адміністративного суду від 11.09.2019, а ухвалу суду першої інстанції залишити в силі. Скаржник стверджує, що спір у цій справі не пов`язаний із захистом прав позивача у сфері публічно-правових відносин, а обумовлений наявністю спору про право цивільне, що, у свою чергу, унеможливлює    розгляд цієї справи в порядку адміністративного судочинства, адже обставини щодо наявності/законності майнових прав позивача на земельну ділянку, власне на якій і розміщено тимчасову споруду, підлягають перевірці у межах господарської справи.
Ухвалою Верховного Суду від 25.10.2019 відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою позивача. 
В порядку статті 31 КАС України за результатами автоматизованого розподілу від 27.04.2020 визначений новий склад суду.
Ухвалою Верховного Суду від 21.07.2020 справу призначено до розгляду в порядку письмового провадження відповідно до статті 345 КАС України.
Учасники справи правом на подачу відзиву на касаційну скаргу не скористалися.
Верховний Суд переглянув оскаржуване судове рішення у межах доводів касаційної скарги, з урахуванням вимог статті 341 КАС України з`ясував повноту фактичних обставин справи встановлених судом, перевірив правильність застосування ним норм матеріального і процесуального права та дійшов висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню, з огляду на таке.
08.11.2018 на підставі пункту 2.27 Порядку розміщення тимчасових споруд для ведення підприємницької діяльності, затвердженого наказом Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України від 21.10.2011 №244 та з урахуванням висновків акту перевірки дотримання вимог земельного законодавства від 11.10.2018 №001494, Управлінням архітектури та містобудування прийнято наказ №01-06/1298 про анулювання паспорту прив`язки стаціонарної тимчасової споруди (кіоск загальною площею твердого покриття - 6 м.кв) від 01.10.2015 №01-06/1298 за адресою: м. Одеса, вул. Черняховського, 24/ площа 10 квітня, виданий ТОВ «Горпреса».
Вважаючи свої права та інтереси порушеними, позивач звернувся з даним позовом до суду.
Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, Верховний Суд виходить з такого.
Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі - Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.
Європейський суд з прав людини у рішенні від 20 липня 2006 року у справі «Сокуренко і Стригун проти України» вказав, що фраза «встановлений законом» поширюється не лише на правову основу самого існування «суду», але й на дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність. Термін "судом, встановленим законом" у пункті 1 статті 6 Конвенції передбачає «усю організаційну структуру судів, включно з … питаннями, що належать до юрисдикції певних категорій судів …». Суд дійшов висновку, що національний суд не мав юрисдикції судити деяких заявників, керуючись практикою, яка не мала регулювання законом, і, таким чином, не міг вважатися судом, «встановленим законом».
Отже, поняття «суду, встановленого законом» зводиться не лише до правової основи самого існування «суду», але й дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність, тобто охоплює всю організаційну структуру судів, включно з питаннями, що належать до юрисдикції певних категорій судів.
Статтею 55 Конституції України передбачено, що кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.
Вирішуючи питання щодо визначення юрисдикції, в межах якої має розглядатись ця справа, Верховний Суд виходить з такого.
Згідно із частиною першою статті 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
На підставі пункту 7 частини першої статті 4 КАС України суб`єктом владних повноважень є орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їх посадова чи службова особа, інший суб`єкт при здійсненні ними публічно-владних управлінських функцій на підставі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, або наданні адміністративних послуг.
Пунктом 1 частини першої статті 19 КАС України визначено, що юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема спорах фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом установлено інший порядок судового провадження.
Отже, до компетенції адміністративних судів належать спори фізичних чи юридичних осіб з органом державної влади, органом місцевого самоврядування, їхньою посадовою або службовою особою, предметом яких є перевірка законності рішень, дій чи бездіяльності цих органів (осіб), прийнятих або вчинених ними при здійсненні владних управлінських функцій, крім спорів, для яких законом установлений інший порядок судового вирішення.
Публічно-правовий спір має особливий суб`єктний склад. Участь суб`єкта владних повноважень є обов`язковою ознакою для того, щоб класифікувати спір як публічно-правовий. Проте сама собою участь у спорі суб`єкта владних повноважень не дає підстав ототожнювати спір з публічно-правовим та відносити його до справ адміністративної юрисдикції.
Під час визначення предметної юрисдикції справ суди повинні виходити із суті права та/або інтересу, за захистом якого звернулася особа, заявлених вимог, характеру спірних правовідносин, змісту та юридичної природи обставин у справі.
Визначальною ознакою справи адміністративної юрисдикції є суть (зміст, характер) спору. Публічно-правовий спір, на який поширюється юрисдикція адміністративних судів, є спором між учасниками публічно-правових відносин і стосується саме цих відносин.
Таким чином, справою адміністративної юрисдикції може бути переданий на розгляд до адміністративного суду спір, який виник між конкретними суб`єктами відносно їх прав та обов`язків в конкретних публічно-правових відносинах, в яких один суб`єкт законодавчо уповноважений владно керувати поведінкою інших суб`єктів.
Разом з тим, приватноправові відносини вирізняються наявністю майнового чи немайнового інтересу учасника. Спір має приватноправовий характер, якщо він обумовлений порушенням або загрозою порушення приватного права чи інтересу, як правило майнового, конкретного суб`єкта, що підлягає захисту в спосіб, передбачений законодавством для сфери приватноправових відносин, навіть якщо до порушення приватного права чи інтересу призвели управлінські дії суб`єктів владних повноважень.
Судом апеляційної інстанції встановлено, що предметом оскарження є наказ Управління архітектури та містобудування ОМР від 08.11.2018 №01-06/1298 «Про анулювання паспорту прив`язки стаціонарної тимчасової споруди від 01.10.2015 №01-06/1298, за адресою: м. Одеса, вул. Черняховського, 24/площа 10 квітня, заявник ТОВ «Горпреса»», а також акт перевірки дотримання земельного законодавства ОМР №0011494 від 11.10.2018, складений Управлінням земельних ресурсів Департаменту комунальної власності. Також суд встановив, що оскаржувані документи прийняті суб`єктами владних повноважень на виконання делегованих функцій держави.
Державний архітектурно-будівельний контроль здійснюється в порядку, передбаченому статтею 41 Закону України від 17.02.2011 №3038-VI «Про регулювання містобудівної діяльності».
Відповідно до положень статті 28 Закону України від 17.02.2011 №3038-VI «Про регулювання містобудівної діяльності» розміщення малих архітектурних форм здійснюється відповідно до Закону України «Про благоустрій населених пунктів». 
Розміщення тимчасових споруд для провадження підприємницької діяльності здійснюється в порядку, встановленому центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері містобудування. 
Механізм розміщення тимчасових споруд для провадження підприємницької діяльності, підстави для розміщення ТС, продовження строку дії паспорту прив`язки, а також умови для анулювання його дії врегульовані Порядком №244.
Зазначене свідчить, що реалізуючи свої повноваження у сфері здійснення державного архітектурно-будівельного контролю Управлінням архітектури та містобудування Одеської міської ради прийнято акт індивідуальної дії, направлений на припинення (скасування) прав та обов`язків позивача у публічно-правових відносинах, а отже суд апеляційної інстанції дійшов правильного висновку, що цей спір підлягає розгляду за правилами адміністративного судочинства. 
Верховний Суд зазначає про помилковість доводів скаржника про приватноправовий характер спірних правовідносин, оскільки такі не випливають з прав цивільних, а стосуються виключно законності дій суб`єктів владних повноважень при здійсненні ними владних управлінських функцій держави.
Правозастосовча практика щодо розгляду цієї категорії справ у порядку адміністративного судочинства викладена, зокрема, у постановах від 24.01.2020 у справі №821/235/18 та від 24.09.2019 у справі №296/634/16-а.
Доводи касаційної скарги не спростовують правильності висновків суду апеляційної інстанції щодо розгляду цього спору за правилами адміністративного судочинства.
Відповідно до частини першої статті 350 КАС України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що суди першої та апеляційної інстанцій не допустили неправильного застосування норм матеріального права або порушень норм процесуального права при ухваленні судових рішень чи вчиненні процесуальних дій.
Керуючись статтями    345,    349,    350,    355,    356 КАС України, Суд 
П О С Т А Н О В И В:
Касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Одесм`ясомолпроект» залишити без задоволення.
Постанову П`ятого апеляційного адміністративного суду від 11.09.2019 у справі №420/6255/18 залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття є остаточною і оскарженню не підлягає.
Судді Верховного Суду                                                            С. М. Чиркін
                                                                                          В. М. Бевзенко
                                                                                          А. А. Єзеров