УКРАЇНА 
Житомирський апеляційний суд 

Справа №295/12331/19 Головуючий у 1-й інст. Перекупка І. Г. 
Категорія 39    Доповідач Миніч Т. І. 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 липня 2020 року Житомирський апеляційний суд в складі:

головуючого судді         Миніч Т.І.,
суддів                  Трояновської Г.С., 
Павицької Т. М.,
секретаря судового засідання Ковальської Я.В.
за участі представників сторін
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Житомирі апеляційну скаргу акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк»
на рішення Богунського районного суду м.Житомира від 27 травня 2020 року, ухвалене під головуванням судді Перекупки І.Г. в м.Житомирі
у цивільній справі №295/12331/19 за позовом  акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1  про стягнення заборгованості, 
в с т а н о в и в :

У серпні 2019 року АТ КБ «ПриватБанк» звернулося до суду з даним позовом. Банк просив стягнути з відповідача заборгованість за кредитним договором №ZRZGK07373968 від 23.07.2007 в розмірі 23141,91 Євро, що за курсом 29,41 відповідно до службового розпорядження НБУ від 04.07.2019 складає 680 603 грн 57 коп. В обгрунтування позову зазначав, що на підставі вказаного договору ОСОБА_2 отримав від АТ КБ «ПриватБанк» кредит у розмірі 61 600 доларів на строк до 22.07.2027 року. Згідно заяви відповідача від 20.11.2008 кредитний договір переведено з валюти Долар США в валюту Євро. У зв`язку з порушеннями зобов`язань за кредитним договором станом на 04.07.2019 року відповідач має заборгованість 57 686,98 Євро, яка складається з: 23 141,91 Євро – заборгованість за кредитом (тіло кредиту), 15 044,16 Євро – заборгованість за відсотками за користування кредитом, 4 188,09 Євро – заборгованість по комісії за користування кредитом, 15 312,82 Євро – пеня. Разом з тим, Банк просив стягнути з позичальника лише заборгованість за тілом кредиту.
   Рішенням Богунського районного суду м.Житомира від 27 травня 2020 року відмовлено АТ КБ «ПриватБанк» у задоволенні позову. 
У поданій апеляційній скарзі АТ КБ «ПриватБанк», посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення суду та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі. На думку апелянта, якщо суд першої інстанції не погоджувався з наданим банком розрахунком заборгованості, то він повинен був встановити дійсний розмір заборгованості, а не відмовляти у позові. Крім того він звернувся до суду з позовом 07.08.2019 – до спливу строку позовної давності. 
Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.
Як вбачається з матеріалів справи, 23 липня 2007 року між ОСОБА_1 та ЗАТ КБ «ПриватБанк», правонаступником якого є ПАТ КБ «ПриватБанк», було укладено кредитний договір №ZRZOGKO7373968. Згідно договору Банк зобов`язався видати позичальнику кредит в сумі 61 600 доларів США.
На забезпечення виконання умов кредитного договору, 23 серпня 2007 року між сторонами укладено договір іпотеки, предметом якого є належний відповідачу житловий будинок АДРЕСА_1 .
02 грудня 2008 року між сторонами було укладено додаткову угоду до кредитного договору № ZRZOGKO7373968 від 23 липня 2007 року, відповідно до якої сторони дійшли згоди внести з міни в кредитний договір, виклавши п.7.1 кредитного договору в наступній редакції: «банк зобов`язується надати позичальникові» кредитні кошти на строк з 02 грудня 2008 року по 22 липня 2027 року включно у розмірі 46 851,92 Євро, зі сплатою за користування кредитом відсотків у розмірі 9,98 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом, винагороди за надання фінансового інструменту у розмірі 0,2 % від суми виданого кредиту щомісяця в період сплати, винагороди за проведення додаткового моніторингу, згідно п.6.2. даного договору. Позичальник зобов`язується щомісячно в період з 25 по 30 числа кожного місяця, починаючи з наступного після укладення цього договору, здійснювати погашення кредиту та сплачувати нараховані кредитором відсотки, винагороди ануїтетними платежами, виходячи із залишку заборгованості по кредиту станом на 02.12.2008, яка складає 39 003,32, в сумі не менше 466,64 Євро, шляхом внесення готівки до каси Кредитора або шляхом безготівкових перерахувань на власний транзитний рахунок».
Згідно з наданим банком розрахунком заборгованості за кредитним договором, ОСОБА_1 станом на 04.07.2019 має заборгованість в загальній сумі 57 686,98 Євро, яка складається з: 23 141,91 Євро – заборгованість за кредитом (тіло кредиту), 15 044,16 Євро – заборгованість за відсотками за користування кредитом, 4188,09 Євро – заборгованість по комісії за користування кредитом, 15 312,82 Євро – пеня.
Вирішуючи спір, суд першої інстанції дійшов висновку про безпідставність позову. При цьому суд виходив з того, що не доплачена згідно графіку сума боргу, по якій настав строк позовної давності, не може бути стягнута зі ОСОБА_1 . Крім того Банк, використавши позасудовий порядок врегулювання спору шляхом продажу предмета іпотеки третій особі- використав своє право на задоволення власних вимог за кредитним договором. А тому всі подальші вимоги Банку, щодо стягнення боргу за кредитним договором суд вважав недійсними і вони не можуть бути задоволені. Крім того, суд вважав передчасними вимоги Банку, оскільки ним попередньо не направлено вимогу позичальнику про дострокове повернення кредиту.
Проте, погодитися з висновками суду неможливо, оскільки вони зроблені передчасно, без належного з`ясування всіх обставин справи, а висновки суду – не відповідають обставинам, встановленим судом.
Так, відповідно до частин першої та другої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 глави 71 «Позика. Кредит. Банківський вклад» ЦК України, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.
За частиною першою статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.
Згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то у разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього кодексу. 
Частиною першою статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Згідно із частиною першою статті 598 ЦК України зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом.
Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 ЦК України).
Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) (стаття 610 ЦК України).
Між тим звернення з позовом про дострокове стягнення кредиту незалежно від способу такого стягнення змінює порядок, умови і строк дії кредитного договору. На час звернення з таким позовом вважається, що настав строк виконання договору в повному обсязі. Рішення суду про стягнення заборгованості чи звернення стягнення на заставлене майно засвідчує такі зміни.
В даному випадку суд не врахував, що звернення Банку до суду з цим позовом про дострокове стягнення кредиту змінює порядок, умови і строк дії кредитного договору.
Крім того, як встановлено судом, Банк в межах посвідчення виконавчого напису нотаріуса у червні 2017 року направляв позичальнику вимогу про усунення порушень умов кредитного договору.
Крім того, висновки суду щодо позасудового врегулювання спору шляхом продажу предмета іпотеки, грунтуються на припущеннях.
Так, у договорі купівлі-продажу іпотечного нерухомого майна такі дані відсутні (а.с.81-85).
Інших доказів на підтвердження цієї обставини відповідачем не надано.
Щодо сторків позовної давності, апеляційний суд звертає увагу на те, що в листопаді 2017 року позичальник вніс в рахунок погашення забогованості за минулий період суму, що значно перевищує місячний платіж. Ця обставина відповідно до положень ч.1 ст.264 ЦК свідчить про переривання строку позовної давності.
Розмір заборгованості підтверджений розрахунком та випискою по рахунку позичальника, які відповідачем не спростовані.
За наведених обставин, суд першої інстанції помилково вважав вимоги Банку необгрунтованими.
У зв`язку з наведеним та відповідно до п.3 ч.1 ст.376 ЦПК оскаржуване рішення підлягає скасуванню з ухваленням нового – про задоволення позову.
Відповідно до вимог ст.141 ЦПК у такому випадку на відповідача покладається обов`язок компенсувати судові витрати, понесені позивачем. 
Керуючись статтями 259,268,367,368,374,376,381-384 ЦПК України, апеляційний суд
п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» задоволити. 
Рішення Богунського районного суду м.Житомира від 27 травня 2020 року скасувати. Постановити нове рішення про задоволення позову.
Стягнути зі ОСОБА_1 на користь акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором в сумі 23141,91 Євро та 25513,63 грн. понесених судових витрат.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути  оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення. 

Головуючий Судді 

Дата складення повного судового рішення 31 липня 2020 року.