Постанова 
Іменем  України
 
30 червня 2020 року
м. Київ
справа № 759/8921/17
провадження № 61-41293св18
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: 
Яремка В. В. (суддя-доповідач), Олійник А. С., Погрібного С. О.,
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 , 
відповідач - Приватне акціонерне товариство СП «Партнер», 
третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - Київська міська рада,
 
розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Руденка Андрія Олександровича на рішення Святошинського районного суду міста Києва від 26 жовтня 2017 року у складі судді Ул`яновської О. В. та постанову Апеляційного суду міста Києва від 17 травня 2018 року у складі колегії суддів: Музичко С. Г., Панченка М. М., Рейнарт І. М.,

ВСТАНОВИВ:
ОПИСОВА ЧАСТИНА
Короткий зміст позовних вимог та рішень судів
У червні 2017 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом, надалі уточненим, до Приватного акціонерного товариства СП «Партнер» (далі - ПрАТ СП «Партнер», СП «Партнер»), третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - Київська міська рада, в якому просила визнати недійсним договір про експлуатацію та обслуговування від 15 червня 2010 року № 990, укладений між нею та Закритим акціонерним товариством Спільне підприємство «Партнер» (далі - ЗАТ СП «Партнер»), правонаступником якого є ПрАТ СП «Партнер».
На обґрунтування позову посилалась на такі обставини. 15 червня 2010 року між нею та ЗАТ СП «Партнер» укладений договір № 990 на експлуатацію та обслуговування, відповідно до якого ЗАТ СП «Партнер» бере на себе обов`язки зі зберігання та охорони транспортних засобів власника у гаражі НОМЕР_1, встановленого на земельній ділянці, відведеній ЗАТ СП «Партнер» на праві довгострокової оренди на АДРЕСА_3 , а власник бере на себе зобов`язання вчасно вносити щомісячні внески за охорону автомобіля та експлуатаційні витрати на умовах цього договору. Оспорюваний договір є таким, що порушує публічний порядок, та вчинений під впливом обману, за своєю правовою природою є договором охорони. 
Посилаючись на зазначене, а також на відсутність у відповідача відповідної ліцензії на надання послуг з охорони майна, позивач вважала, що оспорюваний договір є недійсним, оскільки суперечить статті 227 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України).
Рішенням Святошинського районного суду міста Києва від 26 жовтня 2017 року у задоволенні позову відмовлено.
Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що позивач не довела належними доказами, як це передбачено статтями 58, 60 Цивільного процесуального кодексу України у редакції, чинній на час розгляду справи судами першої та апеляційної інстанцій (далі - ЦПК України 2004 року), факту обману відповідачем щодо істотних умов договору. Істотне значення має обман щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Суд встановив, що в стосунках, які склалися між сторонами, не було обману, відповідач виконує всі істотні умови договору, укладеного між сторонами. 
Постановою Апеляційного суду міста Києва від 17 травня 2018 року рішення Святошинського районного суду міста Києва від 26 жовтня 2017 року залишено без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції мотивована тим, що позивач не довела належними та допустимими доказами наявність обставин, які вказують на введення позивача відповідачем під час укладення договору в оману щодо правової природи договору, прав та обов`язків його сторін, а тому висновки суду першої інстанції щодо наявності підстав для відмови у задоволенні позову, відповідають обставинам справи та вимогам законодавства.
Короткий зміст та узагальнені доводи касаційної скарги і позиції інших учасників
У серпні 2018 року представник ОСОБА_1 - адвокат Руденко А. О. звернувся до Верховного Суду із касаційною скаргою, в якій, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просив скасувати рішення судів першої та апеляційної інстанцій, а справу передати на новий розгляд.
Касаційна скарга мотивована тим, що на момент укладення договору відповідач не повідомив її про те, що він не має права користування земельною ділянкою, на якій розташований гараж. Водночас суди першої та апеляційної інстанцій дійшли помилкового висновку про те, що наявність або відсутність права оренди земельної ділянки не має істотного значення, оскільки факт обману позивача відповідачем очевидний. СП «Партнер» до моменту оформлення права власності на гаражні бокси був балансоутримувачем останніх, але не був булансоутримувачем земельної ділянки, на якій вони розташовані. Крім того, відповідач є неналежним суб`єктом сплати земельного податку. Зазначає, що у зв`язку з набуттям нею права власності на гаражний бокс будь-яке речове право на земельну ділянку під гаражним боксом у відповідача припинилось, це стосується і земельного податку. Несплата нею земельного податку не уповноважує/зобов`язує відповідача сплачувати такий податок замість неї, а потім стягувати з неї його розмір. Суди дійшли помилкового висновку про необов`язковість наявності у відповідача ліцензії на охорону майна. 
У жовтні 2018 року на касаційну скаргу надійшов відзив, в якому ПрАТ СП «Партнер» просило касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а оскаржувані рішення - без змін.
Рух справи в суді касаційної інстанції
Ухвалою Верховного Суду від 10 серпня 2018 року відкрито касаційне провадження у цій справі та витребувано її матеріали.
МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА
Позиція Верховного Суду
Відповідно до пункту 2 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 15 січня 2020 року № 460-ІХ «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» (далі - Закон № 460-ІХ) касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом (08 лютого 2020 року).
Касаційна скарга у цій справі подана у серпні 2018 року, тому вона підлягає розгляду в порядку, що діяв до набрання чинності Законом № 460-ІХ.
Відповідно до частини першої статті 401 ЦПК України попередній розгляд справи проводиться у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи.
Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України (тут і далі - у редакції до набрання чинності Законом № 460-IX) підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.
Вивчивши матеріали цивільної справи, перевіривши доводи касаційної скарги та відзиву на неї, Верховний Суд дійшов висновку, що касаційна скарга є необґрунтованою та підлягає залишенню без задоволення з огляду на таке.
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
Суди встановили, що 24 травня 2006 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 укладений договір купівлі-продажу гаражного боксу НОМЕР_1, який розташований у напівпідземному гаражі на АДРЕСА_3 ( т. 1 , а. с. 20-21).
Відповідно до реєстраційного посвідчення від 04 травня 2007 року № НОМЕР_2, яке видане Київським міським бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об`єкти нерухомого майна, ОСОБА_1 на праві приватної власності належить гаражний бокс НОМЕР_1 у напівпідземному гаражі, що знаходиться на АДРЕСА_3 (т. 1, а. с. 22).
15 червня 2010 року між ЗАТ СП «Партнер», правонаступником якого є ПрАТ СП «Партнер», та ОСОБА_1 укладений договір № 990 на експлуатацію та обслуговування, відповідно до умов якого ЗАТ СП «Партнер» бере на себе обов`язки зі зберігання і охорони транспортного засобу, а власник бере на себе зобов`язання вчасно вносити щомісячні внески за охорону автомобіля та на експлуатаційні витрати на основі щомісячних розрахунків з урахуванням змін в нормативній та законодавчій базі, яка регулює правовідносини щодо оплати праці, вартості електроенергії, зміни ставок орендної плати за користування земельною ділянкою, зміни цін на матеріали та ремонт, у тому числі проведення державою індексації доходів населення, інших заходів, що впливають на зміну вартості експлуатаційних витрат та на утримання охорони (т. 1, а. с. 15).
Зокрема, згідно з пунктом 3.1 договору ОСОБА_1 зобов`язана не пізніше 10 числа кожного місяця вносити внески за охорону автомобіля та на експлуатаційні витрати на основі щомісячного розрахунку, проте розмір внесків може змінюватись відповідно до пункту 2.3 зазначеного договору у разі зміни в нормативній базі, яка регулює правовідносини щодо оплати праці, вартості електроенергії, зміни ставок земельного і комунального податку, зміни цін на матеріали та ремонт у тому числі проведення державою індексації доходів населення, інших доходів, що впливають на вартість експлуатаційних витрат та на утримання охорони.
Відповідно до розпорядження Ленінградської районної державної адміністрації м. Києва від 29 липня 1996 року № 1041 «Про будівництво напівпідземних гаражів-автостоянок на АДРЕСА_4 СП «Партнер» виконало роботи з будівництва напівпідземних гаражів в АДРЕСА_3 (т. 1, а. с. 48).
20 травня1997 року між Головним управлінням капітального будівництва Київської міської державної адміністрації та СП «Партнер» укладений інвестиційно-підрядний договір № 4, відповідно до умов якого замовник передав на баланс СП «Партнер» напівпідземні гаражі на 24 машино-місця на ділянці АДРЕСА_3 (т. 1, а. с. 49-50).
Розпорядженням Ленінградської районної державної адміністрації м. Києва від 05 січня 1998 року № 10 та повідомленням Управління капітального будівництва Київської міської державної адміністрації від 27 лютого 1998 року № 36 підтверджується передача на баланс СП «Партнер» напівпідземних гаражів на 24 машино-місця на дільниці АДРЕСА_3 (т . 1, а. с. 53-54, 58).
18 березня 2004 року Київська міська рада прийняла рішення № 125/1335 про відведення земельної ділянки СП «Партнер» для експлуатації та обслуговування напівпідземних гаражів на 24 автомобілі на АДРЕСА_3 ( т . 1, а. с. 95-96).
Згідно з розпорядженням Святошинської районної державної адміністрації у м. Києві від 09 червня 2005 року № 911 напівпідземним гаражам СП «Партнер» на 24 машино-місця присвоєно поштову адресу - АДРЕСА_3 (а. с. 59).
Відповідно до частини другої статті 977 ЦК України за договором зберігання транспортних засобів в боксах та гаражах, на спеціальних стоянках зберігач зобов`зується не допускати проникнення в них сторонніх осіб і видати транспортний засіб за першою вимогою поклажодавця. Договір зберігання транспортного засобу поширюється також на відносини між гаражно-будівельним чи гаражним кооперативом та їх членами, якщо інше не встановлено законом або статутом кооперативу. 
Частиною першою статті 628 ЦК України визначено, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Відповідно до частин першої, другої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.
Частиною першою статті 230 ЦК України передбачено, що, якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша стаття 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування.
За змістом зазначеної норми закону правочин може бути визнаний таким, що вчинений під впливом обману, у разі навмисного цілеспрямованого введення іншої сторони в оману стосовно фактів, які впливають на укладення правочину. Ознакою обману є умисел. Установлення у недобросовісної сторони умислу ввести в оману другу сторону, щоб спонукати її до укладення правочину, є обов`язковою умовою кваліфікації недійсності правочину, за визначеною статтею 230 ЦК України.
Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення. Стороні, яка діяла під впливом обману, необхідно довести: обставини, які не відповідають дійсності, але які є істотними для вчиненого нею правочину; їх наявність не відповідає її волі перебувати у відносинах, породжених правочином; невідповідність обставин дійсності викликана умисними діями другої сторони правочину.
Крім іншого, має значення, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду. 
Відповідно до частини другої статті 10 та частини першої статті 60 ЦПК України 2004 року обов`язок доказування і подання доказів покладається на кожну із сторін.
Установивши, що з моменту укладення договору, позивач користується належним їй гаражем, оплачує вартість послуг відповідача та отримує від ПрАТ СП «Партнер» послуги, визначені договором, суд першої інстанції, з висновком якого й погодився суд апеляційної інстанції, дійшов правильного висновку про те, що ОСОБА_1 не довела обставин, які свідчили б про недійсність укладеного нею договору та про введення її в оману відповідачем щодо правової природи договору, прав та обов`язків його сторін.
Щодо доводів касаційної скарги про відсутність у ПрАТ СП «Партнер» права користування земельною ділянкою, на якій розташовано гараж позивача 
Суди встановили, що рішенням Київської міської ради від 18 березня 2004 року № 125/1335 земельна ділянка площею 0,28 га передана СП «Партнер» для експлуатації та обслуговування напівпідземних гаражів для зберігання особистих транспортних засобів громадян на 24 автомобілі на АДРЕСА_3 .
Доводи касаційної скарги про те, що відповідач є неналежним суб`єктом сплати земельного податку були предметом перегляду суду апеляційної інстанції та мотивовано ним відхилені. 
Щодо доводів касаційної скарги про неврахування судами попередніх інстанцій відсутності у ПрАТ СП «Партнер» ліцензії на здійснення охоронної діяльності та дозволу на надання охорони та обслуговування гаражів
Статтями 2 та 9 Закону України «Про ліцензування певних видів господарської діяльності» встановлено перелік видів господарської діяльності, що підлягають ліцензуванню.
Згідно із пунктом 43 статті 9 цього Закону ліцензуванню підлягає надання послуг, пов`язаних з охороною державної та іншої власності, надання послуг з охорони громадян.
Ліцензійні умови провадження господарської діяльності з надання послуг, пов`язаних з охороною державної та іншої власності, надання послуг з охорони громадян, які були чинними на час укладення оспорюваного договору, затверджено наказом Міністерства внутрішніх справ України від 01 грудня 2009 року № 505, який зареєстровано в Міністерстві юстиції України 25 грудня 2009 року за № 1248/17264.
Згідно з пунктом 1.3 зазначених Ліцензійних умов охорона майна - це діяльність суб`єктів охоронної діяльності з організації та практичного здійснення на підставі цивільно-правових договорів заходів, спрямованих на забезпечення схоронності, цілісності визначеного володільцем майна, належних йому будівель, споруд, іншого рухомого та нерухомого майна з метою відвернення та/або недопущення безпосередніх посягань на майно, припинення не санкціонованого володільцем доступу до нього для збереження його фізичного стану і забезпечення здійснення володільцем цього майна всіх належних йому повноважень щодо нього.
Діяльність зі зберігання транспортних засобів на автостоянках регламентується Правилами зберігання транспортних засобів на автостоянках, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 22 січня 1996 року № 115 «Про затвердження Правил зберігання транспортних засобів на автостоянках».
Ці Правила регламентують організацію та порядок надання послуг щодо зберігання транспортних засобів (автомобілів, автобусів, мотоциклів, моторолерів, мотоколясок, мопедів, причепів), що належать громадянам, а також транзитних транспортних засобів, що здійснюють міжнародні та міжміські перевезення, і поширюються на всі автостоянки (крім автостоянок - гаражних кооперативів), що охороняються, незалежно від форм власності, які є суб`єктами господарської діяльності, чи належать цим суб`єктам.
Пунктом 2.1 договору на експлуатацію та обслуговування від 15 червня 2010 року визначено, що власник зберігає автомобіль відповідно до «Правил зберігання транспортних засобів на автостоянках», затверджених Кабінетом Міністрів України.
Ураховуючи зазначене, ПрАТ СП «Партнер» як суб`єкт господарювання здійснює діяльність з надання послуг із зберігання автотранспортних засобів відповідно до зазначених нормативно-правових актів, що не передбачають обов`язкового отримання ліцензії та спеціального дозволу.
Аналогічного правового висновку дійшов Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у постанові від 06 червня 2018 року у справі № 759/17451/16 (провадження № 61-27903св18).
Таким чином, доводи касаційної скарги про незаконність ведення господарської діяльності відповідача та введення цим в оману ОСОБА_1 під час укладення договору на експлуатацію та обслуговування не заслуговують на увагу, оскільки спростовуються встановленими судами обставинами, та зводяться до переоцінки доказів, що знаходиться поза межами повноважень Верховного Суду.
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення (справа «Серявін та інші проти України» (Seryavin and Others v. Ukraine) рішення від 10 лютого 2010 року).
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.
З огляду на те, що оскаржувані судові рішення ухвалені з додержанням норм матеріального та процесуального права, Верховний Суд дійшов висновку про залишення касаційної скарги без задоволення, а судових рішень - без змін.
Згідно з частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанцій, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Оскільки оскаржувані рішення суду першої інстанції та постанова суду апеляційної інстанції підлягають залишенню без змін, то розподілу судових витрат Верховний Суд не здійснює.
Керуючись статтями 400, 401, 416, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Руденка Андрія Олександровича залишити без задоволення.
Рішення Святошинського районного суду міста Києва від 26 жовтня 2017 року та постанову Апеляційного суду міста Києва від 17 травня 2018 року залишити без змін.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Судді:                                                                                                             В. В. Яремко
 
                                                                                                                        А. С. Олійник
 
                                                                                                                        С. О. Погрібний