Постанова                                                   
Іменем України
 
20 липня 2020 року
м. Київ
 
справа № 750/8758/18
 
провадження № 61-15483св19
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Сакари Н. Ю. (суддя-доповідач), Білоконь О. В., Осіяна О. М.,
 
учасники справи:
позивач (відповідач за зустрічним позовом) -  ОСОБА_1 , 
відповідач (позивач за зустрічним позовом) - ОСОБА_2 , 
відповідач (за первісним позовом) - ОСОБА_3 ,
 
розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу  ОСОБА_2 на постанову Чернігівського апеляційного суду від 11 липня 2019 року у складі колегії суддів: Лакізи Г. П., Онищенко О. І., Скрипки А. А.,
 
ВСТАНОВИВ:
 
1. Описова частина
Короткий зміст позовних вимог
У серпні 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про визнання спільною сумісною власністю подружжя автомобіля «Renault Sandero» - НОМЕР_3 НОМЕР_6, кузов                    №     НОМЕР_2 , двигун № НОМЕР_5, рік випуску 2013, державний номерний знак НОМЕР_4 , та визнання права власності на 1/2 частину цього автомобіля в порядку поділу майна. 
Позовні вимоги обґрунтовував тим, що автомобіль було придбано за договором купівлі-продажу від 05 квітня 2013 року № 118 під час перебування сторін у шлюбі, а тому частки сторін у цьому майні є рівними.
 
У подальшому ОСОБА_1 подав заяву про зміну предмета позову, в якій просив у порядку поділу спільного майна подружжя стягнути з ОСОБА_2 на його користь грошову компенсацію 1/2 частини ринкової вартості вказаного автомобіля в розмірі 136 710,43 грн. Заяву мотивовано тим, що під час розгляду справи у суді ОСОБА_2 відчужено автомобіль без його згоди на користь їхньої дочки                           ОСОБА_3 .
 
У вересні 2018 року ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_1 , в якому просила визнати спільною сумісною власністю подружжя квартиру АДРЕСА_1 та грошові кошти в сумі 12 000,00 доларів США, що станом на 06 вересня         2018 року в гривневому еквіваленті відповідно до офіційного курсу НБУ становить 340 920,00 грн, визнати за ОСОБА_2 право власності на 1/2 частку цієї квартири, визнати за ОСОБА_2 право власності на грошові кошти в розмірі 6 000,00 доларів США, що станом на 06 вересня                2018 року в гривневому еквіваленті відповідно до офіційного курсу НБУ становить 170 460,00 грн, стягнути з ОСОБА_1 на її користь 6 000,00 доларів США, що станом на 06 вересня 2018 року в гривневому еквіваленті відповідно до офіційного курсу НБУ становить 170 460,00 грн.
 
Позовні вимоги мотивовано тим, що спірна квартира та грошові кошти були набуті подружжям під час шлюбу, частки сторін у цьому майні є рівними. Однак оскільки шлюб розірвано, а право власності на вказану квартиру зареєстровано за ОСОБА_1 , він чинить перешкоди у користуванні квартирою. Крім того, подружжям під час шлюбу були здійснені заощадження, однак позивач позбавлена можливості розпоряджатися грошовими коштами, оскільки договори банківських вкладів були відкриті на ім`я                        ОСОБА_1 .
 
Ухвалою Деснянського районного суду м. Чернігова від 27 вересня 2018 року об`єднано в одне провадження справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання майна спільною сумісною власністю подружжя та визнання права власності та справу за позовом                    ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ майна подружжя, до участі у справі залучено в якості співвідповідача ОСОБА_3 .
Короткий зміст рішень суду першої інстанції
 
Рішенням Деснянського районного суду м. Чернігова від 19 квітня 2019 року позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про поділ майна подружжя, та позовні вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ майна подружжя задоволено частково. 
 
Визнано за ОСОБА_2 право власності на 13/50 частки квартири                  АДРЕСА_1 . Визнано за                    ОСОБА_1 право власності на 37/50 частки квартири АДРЕСА_1 .
 
В іншій частині позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про поділ майна подружжя, стягнення грошової компенсації вартості частини автомобіля та позовні вимоги                          ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ майна подружжя відмовлено.
 
Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що оскільки спірне майно було придбано сторонами за час шлюбу, воно відповідно до статті 60 Сімейного кодексу України (далі - СК України) є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, а згідно з частиною першою статті 70 СК України частки сторін у цьому майні є рівними. Однак, враховуючи вартість відчуженого автомобіля, частка  ОСОБА_1 у праві власності на спірну квартиру була збільшена до 37/50, а частка ОСОБА_2 зменшена відповідно до 13/50.
 
Додатковим рішенням Деснянського районного суду м. Чернігова                          від 06 червня 2019 року стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 1 368,00 грн на відшкодування сплаченого судового збору, 1 716,00 грн витрат на проведення судової експертизи та 9 300,00 грн витрат на професійну правничу допомогу, на загальну суму 12 384,00 грн.
 
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 2 291,72 грн на відшкодування сплаченого судового збору та 3 000,00 грн витрат на професійну правничу допомогу, на загальну суму 5 291,72 грн. 
 
Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції
Постановою Чернігівського апеляційного суду від 11 липня 2019 року апеляційні скарги ОСОБА_2 на рішення Деснянського районного суду м. Чернігова від 19 квітня 2019 року та додаткове рішення Деснянського районного суду м. Чернігова від 06 червня 2019 року задоволено частково.
Рішення Деснянського районного суду м. Чернігова від 19 квітня 2019 року в частині вирішення позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя та в частині вирішення позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ квартири, а також додаткове рішення Деснянського районного суду м. Чернігова від 06 червня 2019 року скасовано.
Позовні вимоги ОСОБА_1 про поділ майна подружжя задоволено. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 1/2 частину вартості автомобіля в сумі 136 710,43 грн.
Позовні вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ квартири задоволено. 
Визнано за ОСОБА_2 право власності на 1/2 частки квартири АДРЕСА_1 .
Визнано за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частки квартири АДРЕСА_1 .
В іншій частині рішення Деснянського районного суду м. Чернігова                             від 19 квітня 2019 року залишено без змін.
Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 1 367,10 грн судового збору за подання позову, 1 716,00 грн витрат на проведення судової експертизи, 10 619,00 грн витрат на професійну правничу допомогу, а всього 13 702,10 грн судових витрат.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 2 878,83 грн судового збору за подання позову, 3 768,60 грн витрат на професійну правничу допомогу, 2 072,76 грн судового збору за розгляд справи в апеляційному порядку, а всього 8 720,19 грн судових витрат.  
 
Рішення суду апеляційної інстанції мотивовано тим, що оскільки                    ОСОБА_2 не давала згоди на присудження їй грошової компенсації замість її частки у праві спільної сумісної власності на квартиру, висновок суду першої інстанції про зменшення розміру її частки з 1/2 до 13/50 частки постановлений з порушенням вимог матеріального закону. Враховуючи, що судом першої інстанції позовні вимоги  ОСОБА_2 було задоволено на 62,81%, розподіл судових витрат між сторонами повинен був проводитися також пропорційно розміру задоволених вимог. 
 
Короткий зміст вимог касаційної скарги 
 
У касаційній скарзі, поданій у серпні 2019 року до Верховного Суду,                     ОСОБА_2 , посилаючись на неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права і порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення суду апеляційної інстанції в частині стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1                       1/2 частини вартості автомобіля в сумі 136 710,43 грн та в частині стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 10 619,00 грн, ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до                      ОСОБА_2 про стягнення з останньої витрат на професійну правничу допомогу, змінити розподіл судових витрат, понесених ОСОБА_1 , в частині витрат зі сплати судового збору та витрат на проведення експертизи.
 
Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції 
 
Ухвалою Верховного Суду у складі судді Касаційного цивільного суду                          від 27 серпня 2019 року відкрито касаційне провадження у справі за касаційною скаргою ОСОБА_2 , витребувано цивільну справу і надано строк для подання відзиву на касаційну скаргу.
 
У вересні 2019 року справа надійшла до Верховного Суду.
 
Аргументи учасників справи
Доводи особи, яка подала касаційну скаргу 
 
Касаційна скарга мотивована тим, що врахування судом апеляційної інстанції вартості спірного автомобіля при поділі майна є необґрунтованим, оскільки на дату його відчуження шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 був розірваний, вказані особи виступали лише колишніми співвласниками автомобіля, а тому оцінка відчуження даного об`єкта рухомого майна та застосування до нього положень статей 63, 65 СК України є неможливими. 
 
Вказує, що ринкову вартість спірного автомобіля встановлено не було, а використання середньої ринкової вартості КТЗ, вказаної у висновку експерта судової автотоварознавчої експертизи від 31 грудня 2018 року № 419, для поділу майна подружжя не передбачено ні нормами матеріального права, ні правовими позиціями Верховного Суду. 
 
Зазначає, що розподіл судових витрат судом апеляційної інстанції було здійснено з порушенням вимог законодавства. Вважає, що відповідних доказів, які б підтверджували здійснення ОСОБА_1 витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 10 619,00 грн, до суду надано не було, а з наданих ОСОБА_1 документів неможливо встановити, чи пов`язані ці витрати з розглядом справи. 
Відзив на касаційну скаргу сторонами не подано
 
Фактичні обставини справи, встановлені судами
 
Судами встановлено, що  ОСОБА_1 і ОСОБА_2 перебували в шлюбі з 03 вересня 1994 року. Шлюб між сторонами розірвано рішенням Деснянського районного суду м. Чернігова від 17 травня 2018 року, яке набрало законної сили 19 червня 2018 року.
 
Під час перебування сторін у шлюбі ними був придбаний автомобіль «Renault Sandero» - НОМЕР_3, кузов № НОМЕР_2 , двигун № НОМЕР_5 , рік випуску 2013, державний номерний знак НОМЕР_4 , відповідно до договору купівлі-продажу від 05 квітня 2013 року № 118 за 127 400,00 грн та квартира АДРЕСА_1 за 161 104,00 грн відповідно до договору купівлі-продажу                           від 01 лютого 2008 року, укладеного між ДП «УкрСіверБуд» та                     ОСОБА_1 , посвідченого приватним нотаріусом Чернігівського міського нотаріального округу Солодовник С. О. та зареєстрованого в реєстрі за № 375.
 
Вказаний вище автомобіль ОСОБА_2 було продано                         ОСОБА_3 відповідно до договору купівлі-продажу транспортного засобу від 04 вересня 2018 року № 7441/2018/1089241 за 154 000,00 грн.
 
2. Мотивувальна частина 
Позиція Верховного Суду
 
08 лютого 2020 року набрав чинності Закон України від 15 січня 2020 року       № 460-IX «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ».
 
Частиною другою розділу ІІ Прикінцевих та перехідних положень Закону України від 15 січня 2020 року № 460-IX «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» установлено, що касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом.
 
За таких обставин розгляд касаційної скарги  ОСОБА_2 на постанову Чернігівського апеляційного суду від 11 липня 2019 року здійснюється Верховним Судом в порядку та за правилами Цивільного процесуального кодексу України в редакції Закону від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII, що діяла до 08 лютого 2020 року.
 
Положенням частини другої статті 389 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) встановлено, що підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
 
Касаційна скарга  ОСОБА_2 підлягає залишенню без задоволення.
 
Встановлено й вбачається із матеріалів справи, що оскаржуване судове рішення ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.
 
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права 
 
Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
 
Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
 
Судове рішення оскаржується заявником тільки в частині вирішення питання про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 1/2 частини вартості автомобіля в сумі 136 710,43 грн та витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 10 619,00 грн, а тому в іншій частині не переглядається.
 
Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Колегія суддів вважає, що оскаржуване судове рішення є законним і обґрунтованим та підстав для його скасування немає.
 
Відповідно до положень статті 71 СК України поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі, а у разі неподільності присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними, або реалізується через виплату грошової чи іншої матеріальної компенсації вартості його частки.
 
Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України у пунктах 22, 30 постанови               від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» (далі - постанова Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11), вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. У випадку, коли при розгляді вимоги про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім`ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі.
 
Враховуючи наведене вище, колегія суддів погоджується з висновком апеляційного суду про те, що спірний автомобіль був набутий у власність під час шлюбу, тому виходячи із положень частини другої статті 60 СК України є об`єктом спільної сумісної власності подружжя. Встановивши, що відчуження автомобіля відбулося під час судового розгляду без письмової згоди ОСОБА_1 , суд апеляційної інстанції дійшов правильного висновку про наявність підстав для стягнення з ОСОБА_2 грошової компенсації 1/2 частини вартості автомобіля. 
 
Посилання заявника на неможливість застосування роз`яснень, викладених у постанові Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11, щодо необхідності врахування вартості спірного майна, відчуженого проти волі одного з подружжя, при його поділі та поширення на нього положень статей 63, 65 СК України, оскільки на дату відчуження спірного автомобіля шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 був розірваний, вказані особи виступали лише колишніми співвласниками автомобіля, не приймаються судом, оскільки ґрунтуються на неправильному тлумаченні заявником законодавчих норм. 
 
Твердження заявника щодо неврахування судом апеляційної інстанції положень частини п`ятої статті 71 СК України, відповідно до яких присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду, є безпідставними, оскільки вказані положення застосовуються у випадку поділу існуючого майна, що є об`єктом спільної сумісної власності подружжя. Натомість судами попередніх інстанцій встановлено, що на час розгляду справи ОСОБА_2 здійснила відчуження спірного автомобіля проти волі   ОСОБА_1 як іншого з подружжя.
 
Відповідно до роз`яснень, викладених у пункті 22 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11, вартість майна,  що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи.
 
Як вбачається з матеріалів справи, для визначення вартості спірного автомобіля ухвалою Деснянського районного суду м. Чернігова від 11 жовтня 2018 року була призначена судова автотоварознавча експертиза. Згідно з висновком експерта від 31 грудня 2018 року № 419 середня ринкова вартість спірного автомобіля складає 273 420,87 грн. 
 
Твердження заявника про те, що дійсну ринкову вартість автомобіля встановлено не було, а використання середньої ринкової вартості КТЗ, вказаної у висновку експерта судової автотоварознавчої експертизи                         від 31 грудня 2018 року № 419, для поділу майна подружжя не передбачено ні нормами матеріального права, ні правовими позиціями Верховного Суду, колегія суддів вважає необґрунтованими. Так, середня ринкова вартість спірного автомобіля була визначена експертом із дотримання вимог законодавства, зокрема, з урахуванням Методики товарознавчої експертизи та оцінки колісних транспортних засобів, затвердженої наказом Міністерства юстиції України та Фонду державного майна України від 24 листопада                   2003 року № 142/5/2092. Визначення власне ринкової вартості автомобіля було неможливим внаслідок ненадання його для огляду, про що експертом було обґрунтовано зазначено у висновку. 
 
Вирішуючи питання вартості спірного автомобіля, суд апеляційної інстанції правильно вважав, що слід виходити саме з вартості, яка встановлена на момент розгляду справи згідно з висновком судової автотоварознавчої експертизи, оскільки у випадку відчуження майна одним із подружжя проти волі іншого з подружжя та у зв`язку з цим неможливості встановлення його дійсної (ринкової) вартості, визначенню підлягає ринкова вартість подібного за своїми якостями (технічними характеристиками) майна на час розгляду справи. Такий підхід є гарантією справедливої сатисфакції особі у зв`язку з припиненням її права на спільне майно.
 
Зазначений висновок відповідає правовій позиції, висловленій Верховним Судом у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у постанові                від 03 жовтня 2018 року у справі № 127/7029/15-ц (провадження                           № 61-9018сво18). 
 
Щодо вирішення питання про розподіл судових витрат колегія суддів зазначає наступне.
 
Заявник у касаційній скарзі посилається на те, що ОСОБА_1 не надано документів, які б належним чином підтверджували розмір здійснених ним витрат на професійну правничу допомогу, а з наявних документів неможливо встановити, чи пов`язані ці витрати з розглядом справи. 
 
Верховний Суд із таким висновком не погоджується з огляду на таке. 
 
При визначенні суми відшкодування суд повинен виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ), присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Так, у рішенні у справі «East/West Alliance Limited»               v. Ukraine» («Схід/Захід Альянс Лімітед» проти України) від 23 січня 2014 року в § 268 зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим.
 
Вказаний правовий висновок також викладено в постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц (провадження №14-382цс19).
 
Відповідно до пункту 2 частини першої, частини третьої статті 137 ЦПК України розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
 
Відповідно до положень статті 14 Податкового кодексу України адвокати здійснюють незалежну професійну діяльність. У свою чергу, Закон України  «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» від 05 липня 2012 року № 5076-VI не наводить форму та вимоги до документа, що підтверджує оплату гонорару (винагороди) адвокату. Положення про ведення касових операцій у національній валюті в Україні від 29 грудня 2017 року № 148, затверджене постановою Правління Національного банку України, на яке посилається заявник, не визначає порядок здійснення розрахунків адвокатом зі своїм клієнтом за готівку, оскільки не поширюється на осіб, що здійснюють незалежну професійну діяльність.
 
Тобто, аналіз спеціального законодавства щодо діяльності адвоката дає право зробити висновок про те, що законодавством України не встановлено відповідних вимог до розрахункового документа, який повинен надати адвокат при сплаті клієнтом послуг, а також не встановлено форму такого документа.
 
Статтею 137 ЦПК України також не визначено конкретної форми документу, що надається до суду для підтвердження здійснення оплати витрат на послуги адвоката.
 
Враховуючи наведене, колегія суддів доходить висновку, що адвокат може видати клієнту на його вимогу складений в довільній формі документ (квитанція, довідка, тощо), який буде підтверджувати факт отримання коштів від клієнта.
 
Аналогічний правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду                   від 16 квітня 2020 року у справі № 727/4597/19 (провадження                                        № К/9901/32645/19).
 
Судами встановлено, що повноваження представника ОСОБА_1 - адвоката Нестеренка С. О. на участь у розгляді справи підтверджені Угодою про надання правової допомоги від 15 серпня 2018 року та виданим на підставі зазначеної угоди ордером адвоката. Розмір витрат на професійну правничу допомогу підтверджений розрахунком (актом виконаних робіт) оплати роботи (послуг) адвоката за надання правової допомоги від 31 березня 2019 року на загальну суму 9 300, 00 грн та від 08 липня 2019 року на загальну суму 2 100,00 грн, які містять детальний розрахунок наданих адвокатом послуг, а також відповідними квитанціями.
 
Таким чином, встановивши, що витрати на професійну правничу допомогу, здійснені ОСОБА_1 , є документально підтвердженими, пов`язаними з розглядом справи, суд апеляційної інстанції дійшов правильного висновку про наявність підстав для стягнення таких витрат.
 
Крім того, ОСОБА_2 не скористалася передбаченим частиною п`ятою статті 137 ЦПК України правом заявити клопотання про зменшення розміру витрат на правничу допомогу.                 
 
Посилання заявника на відсутність підстав для стягнення здійснених ОСОБА_1 витрат на професійну правничу допомогу з огляду на невиконання ним обов`язку з подання попереднього розрахунку суми судових витрат не приймаються судом, оскільки відповідно до частини другої                  статті 134 ЦПК України у разі неподання стороною попереднього розрахунку суми судових витрат суд може, але не зобов`язаний відмовити їй у відшкодуванні відповідних судових витрат, за винятком суми сплаченого нею судового збору.
 
Відповідно до частин першої, другої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Враховуючи, що позовні вимоги ОСОБА_1 про стягнення з ОСОБА_2 на його користь грошової компенсації 1/2 частини вартості спірного автомобіля були задоволені, понесені ним судові витрати, пов`язані з розглядом справи, судом апеляційної інстанції були правомірно покладені на ОСОБА_2 (1 367,10 грн судового збору за подання позову,                   1 716,00 грн витрат на проведення судової експертизи, 10 619,00 грн витрат на професійну правничу допомогу (з них - 9 300,00 грн витрат на професійну правничу допомогу у суді першої інстанції, 1 319,00 грн - у часткове відшкодування витрат на професійну правничу допомогу у суді апеляційної інстанції), а всього 13 702,10 грн судових витрат).
З урахуванням часткового задоволення позовних вимог ОСОБА_2 у розмірі 62,81 % від заявлених нею у суді першої інстанції, понесені нею судові витрати були покладені на ОСОБА_1 також пропорційно розміру задоволених вимог (2 878,83 грн судового збору за подання позову, що становить 62,81 % від суми сплаченого судового збору у розмірі 4 583,44 грн, 3 768,60 грн витрат на професійну правничу допомогу, що становить 62,81 % від суми витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 6 000,00 грн, та 2 072,76 грн сплаченого судового збору за розгляд справи в суді апеляційної інстанції, а всього 8 720,19 грн судових витрат). 
 
Розрахунки здійснених судових витрат, наведені заявником у касаційній скарзі, колегія суддів вважає помилковими, оскільки вони ґрунтуються на неправильному тлумаченні положень законодавства.  
 
Інші доводи касаційної скарги не можуть бути підставою для скасування законного та обґрунтованого рішення, оскільки по своїй суті зводяться до незгоди з висновками суду апеляційної інстанції щодо установлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судом, який обґрунтовано їх спростував. 
 
У силу вимог статті 400 ЦПК України суд касаційної інстанції не вправі встановлювати нові обставини та переоцінювати докази.
 
При цьому судом враховано усталену практику Європейського суду з прав людини, який неодноразово відзначав, що рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторін (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Руїз Торія проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain, серія A, № 303-A, §§ 29-30)). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною, більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх.
 
Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.
 
Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржуване рішення суду апеляційної інстанції залишити без змін. 
 
Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.
 
Постанову Чернігівського апеляційного суду від 11 липня 2019 року залишити без змін.
 
Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.
 
Судді:                                                                                                           Н. Ю. Сакара
 
О. В. Білоконь
 
О. М. Осіян