РІВНЕНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

П О С Т А Н О В А 
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

01 жовтня 2020 року
м. Рівне

Справа № 570/997/19
Провадження № 22-ц/4815/955/20

Рівненський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: 
               
головуючого судді                  –                 Шимківа С.С.,
суддів:                  -  Боймиструка С.В., Ковальчук Н.М.,
секретар судового засідання –                 Шептицька С.С.,

учасники справи: 
позивач – ОСОБА_1 ,
відповідач – ОСОБА_2 від імені та в інтересах якого діє законний представник-опікун ОСОБА_3 ,
відповідач – ОСОБА_3 ,
третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору - орган опіки та піклування Рівненської районної державної адміністрації Рівненської області,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційні скарги  ОСОБА_1 , ОСОБА_3 на рішення Рівненського районного суду Рівненської області від 22 червня 2020 року  (ухвалене у складі судді Красовського О.О.) у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 від імені та в інтересах якого діє законний представник-опікун ОСОБА_3 , ОСОБА_3 ; третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору - орган опіки та піклування Рівненської районної державної адміністрації Рівненської області про визначення частки майна, належної померлому на праві спільної сумісної власності та визнання права власності на спадкове майно,-

       в с т а н о в и в :

28 лютого 2019 року,  ОСОБА_1  звернулася до суду з позовом до  ОСОБА_2 від імені та в інтересах якого діє законний представник-опікун ОСОБА_3 , ОСОБА_3 про визначення частки майна, належної померлому на праві спільної сумісної власності та визнання права власності на спадкове майно.
В обґрунтування позовних вимог зазначає, що вона є спадкоємцем першої черги за законом після смерті сина, ОСОБА_4 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 . Спадщину вона прийняла вчасно, однак, не вся спадщина охоплена виданим 27 лютого 2018 року свідоцтвом про право на спадщину за законом. Нотаріус відмовився включити до переліку спадкового майна та видати свідоцтво про право на спадщину на житловий будинок АДРЕСА_1 та земельну ділянку площею 0,125 га кадастровий номер 5624682000:01:032:0054, яка розташована за цією ж адресою, про що виніс дві постанови про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 24.01.2018р. та від 26.02.2019р.
Постанова нотаріуса про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 24.01.2018р. мотивована відсутністю державної реєстрації права власності за померлим. Постанова нотаріуса про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 26.02.2019р. мотивована відсутністю визначення частки померлого ОСОБА_4 у спільній сумісній власності подружжя у житловому будинку, що розташований в АДРЕСА_1 та у земельній ділянці, яка розташована за тією ж адресою.
Житловий будинок та земельна ділянка набуті сином позивачки під час шлюбу з ОСОБА_5 , проте державна реєстрація права власності на вказане майно проведена за дружиною. ОСОБА_5 пережила ОСОБА_4 , спільно з позивачкою та її внуком прийняла спадщину після смерті ОСОБА_4 , після чого сама померла ІНФОРМАЦІЯ_2 .
Стверджує, що підстави виникнення права власності на вказані вище земельну ділянку та житловий будинок, з урахуванням положень статей 57, 60 Сімейного кодексу України, беззаперечно свідчать про те, що це майно набувалося у спільну сумісну власність подружжя і її син мав 1/2 частку у вказаному майні як другий з подружжя.
З огляду на наведене, вимушена звернутися до суду з позовом про визначення частки майна, належної померлому на праві спільної сумісної власності та визнання права власності на спадкове майно та просить: 
- визначити, що частка ОСОБА_4 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , та частка ОСОБА_5 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 , становила по 1/2 частки кожного у праві спільної сумісної власності на житловий будинок загальною площею 149,7 кв.м., житловою площею 87,3 кв.м., який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , та по 1/2 частки кожного у праві спільної сумісної власності на земельну ділянку площею 0,125 га кадастровий номер 5624682000:01:032:0054, яка розташована за адресою: Рівненська область, Рівненський район, село Велика Омеляна і має цільове призначення для будівництва - і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка).
- визнати спадковим майном 1/2 частки кожного із співвласників у праві спільної сумісної власності на житловий будинок загальною площею 149,7 кв.м., житловою площею 87,3 кв.м., який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , та 1/2 частки кожного із співвласників у праві спільної сумісної власності на земельну ділянку площею 0,125 га кадастровий номер 5624682000:01:032:0054, яка розташована за адресою: Рівненська область, Рівненський район, село Велика Омеляна і має цільове призначення для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), які належали ОСОБА_4 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_5 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 .
- визнати за ОСОБА_1 , як спадкоємцем за законом після смерті ОСОБА_4 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , право власності на 1/3 частки від 1/2 частки ОСОБА_4 у праві спільної сумісної власності на житловий будинок загальною площею 149,7 кв.м., житловою площею 87,3 кв.м.і який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , - що становить 1/6 частки на вказаний житловий будинок, та право власності на 1/3 частки від 1/2 частки ОСОБА_4 у праві спільної сумісної власності на земельну ділянку площею 0,125 га, кадастровий номер 5624682000:01:032:0054, яка розташована за адресою: Рівненська область, Рівненський район, село Велика Омеляна і має цільове призначення для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), - що становить 1/6 частки на вказану земельну ділянку.
Рішенням Рівненського районного суду Рівненської області від 22 червня 2020 року, позов ОСОБА_1  до ОСОБА_2  від імені та в інтересах якого діє законний представник-опікун  ОСОБА_3 ,  ОСОБА_3 ; третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору - орган опіки та піклування Рівненської районної державної адміністрації Рівненської області про визначення частки майна, належної померлому на праві спільної сумісної власності та визнання права власності на спадкове майно – задоволено частково.
Визначено, що частка ОСОБА_4 (помер ІНФОРМАЦІЯ_3 ) в праві спільної сумісної власності подружжя з ОСОБА_5 на житловий будинок загальною площею 149,7 м2, що за адресою: АДРЕСА_1 , становить 1/2 частину.
Визначено, що частка ОСОБА_5 (померла ІНФОРМАЦІЯ_4 ) в праві спільної сумісної власності подружжя на житловий будинок загальною площею 149,7 м2, що за адресою: АДРЕСА_1 становить 1/2 частину.
Визнано спадковим майном 1/2 частки майна кожного із співвласників у праві спільної сумісної власності на житловий будинок загальною площею 149,7 м2 за адресою: АДРЕСА_1 , які належали ОСОБА_4 (помер ІНФОРМАЦІЯ_1 ) та ОСОБА_5 (померла ІНФОРМАЦІЯ_2 ).
Визнано за ОСОБА_1 , як спадкоємцем за законом після смерті ОСОБА_4 (помер ІНФОРМАЦІЯ_1 ) право власності на 1/6 частину майна - на житловий будинок загальною площею 149,7 м2, що за адресою: АДРЕСА_1 .
У задоволенні решти вимог – відмовлено.
Відмовляючи в задоволенні позовних вимог в частині визначення, що частка ОСОБА_4 та частка ОСОБА_5 становить по 1/2 частки кожного у праві спільної сумісної власності на земельну ділянку, визнання таких їх часток спадковим майном та визнання за ОСОБА_1 , як спадкоємця за законом після смерті ОСОБА_4 право власності на 1/3 частки від 1/2 частки останнього у праві спільної сумісної власності на земельну ділянку, суд першої інстанції виходив з того, що земельна ділянка не являється об`єктом спільної сумісної власності подружжя, оскільки була набута ОСОБА_5 у приватну особисту її власності на підставі договору купівлі-продажу від 05.01.2017 року.
У частині задоволених позовних вимог суд виходив з того, що спірний житловий будинок, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , є спільною сумісною власністю подружжя та об`єктом спадкового майна.
Не погоджуючись із рішенням місцевого суду,  ОСОБА_1  оскаржила його в апеляційному порядку.
У поданій апеляційній скарзі стверджує, що земельна ділянка є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, оскільки набута ОСОБА_5 під час шлюбу з її сином ОСОБА_4 .. 
Покликається на те, що зміст договору купівлі-продажу земельної ділянки від 05.01.2017р. містить технічну помилку про набуття ОСОБА_5 земельної ділянки в особисту приватну власність, що підтверджується листом нотаріуса та письмовою згодою ОСОБА_4 на вчинення даного договору. 
Просить скасувати рішення місцевого суду в частині відмови в задоволенні позовних вимог та прийняти нове рішення, яким позовні вимоги в цій частині задовольнити.
Не погоджуючись із рішенням місцевого суду, ОСОБА_3  також оскаржила його в апеляційному порядку.
У поданій апеляційній скарзі зазначає, що спірний будинок не являється об`єктом спільної сумісної власності подружжя.
В обґрунтування даного твердження посилається на п. 1.2. договору купівлі-продажу земельної ділянки в якому зазначено, що на земельній ділянці будівлі та споруди не розташовані.
У зв`язку з чим, вважає висновок суду про те, що на час укладання договору купівлі-продажу земельної ділянки на ній вже знаходився спірний будинок, є таким, який ґрунтується на припущеннях.
У той же час, заперечуючи наявність будинку на день купівлі ОСОБА_5 земельної ділянки та вказуючи на неправомірність протилежного висновку суду щодо цього, в апеляційній скарзі зазначає, що позивачка не бачила необхідності при продажі земельної ділянки укладати договір щодо незавершеного будівництва, а тому ОСОБА_5 ставши особистим власником земельної ділянки, стала особистим власником матеріалів, обладнання, тощо, які були використані в процесі цього будівництва. В подальшому ОСОБА_5 за власні кошти завершила будівництво будинку і ввела його в експлуатацію.
З наведених міркувань просить скасувати рішення суду першої інстанції в частині: 
-визначення, що частка ОСОБА_4 в праві спільної сумісної власності подружжя з ОСОБА_5 на житловий будинок загальною площею 149,7 кв.м., житловою площею 87,3 кв.м., який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , становить 1/2 частину.
-визначення, що частка ОСОБА_5 в праві спільної сумісної власності подружжя на житловий будинок загальною площею 149,7 кв.м., житловою площею 87,3 кв.м., який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , становить 1/2 частину.
-визнання спадковим майном 1/2 частки кожного із співвласників у праві спільної сумісної власності на житловий будинок загальною площею 149,7 кв.м. за адресою: АДРЕСА_1 , які належали ОСОБА_4 та ОСОБА_5 
-визнання за ОСОБА_1 , як спадкоємцем за законом після смерті ОСОБА_4 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , право власності на 1/6 частину майна - на житловий будинок загальною площею 149,7 кв.м. за адресою: АДРЕСА_1 ,
ухваливши в цій частині нове рішення, яким в задоволенні позовних вимог відмовити.
Перевіривши матеріали справи та доводи апеляційних скарг, заслухавши пояснення учасників процесу, апеляційний суд приходить до висновку про відсутність підстав для їх задоволення, виходячи з наступного.
Судом встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер син позивачки - ОСОБА_4 , що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_1 (т.1, а.с. 10).
Після його смерті відкрилася спадщина на належне йому спадкове майно.
Як вбачається з матеріалів спадкової справи 178/2017 щодо майна ОСОБА_4 спадкоємцями є: ОСОБА_1 , ОСОБА_5 , ОСОБА_2 ..
ІНФОРМАЦІЯ_5 померла невістка позивачки - ОСОБА_5 , що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_1 (т.1, а.с. 10).
ОСОБА_1 зазначає, що не вся спадщина охоплена виданим 27 лютого 2018 року свідоцтвом про право на спадщину за законом. Зокрема, нотаріус відмовився включити до переліку спадкового майна та видати свідоцтво про право на спадщину на житловий будинок АДРЕСА_1 , та земельну ділянку площею 0,125га кадастровий номер 5624682000:01:032:0054, яка розташована за цією ж адресою, про що було прийнято дві постанови про відмову у вчиненні нотаріальної дії: від 24.01.2018р. та від 26.02.2019р..
Як вбачається з матеріалів справи, постанова нотаріуса про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 24.01.2018р. мотивована відсутністю державної реєстрації права власності за померлим (т.1, а.с. 98).
Постанова нотаріуса про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 26.02.2019р. мотивована відсутністю визначення частки померлого ОСОБА_4 у спільній сумісній власності подружжя у житловому будинку та у земельній ділянці (т.1, а.с. 115).
За таких обставин позивачка була змушена звернутися до суду з позовом про визначення частки майна, належної померлому на праві спільної сумісної власності; та визнання права власності на спадкове майно.
Спірна земельна ділянка, кадастровий номер 5624682000:01:032:0054, яка розташована за адресою: Рівненська область Рівненський район, село Велика Омеляна, цільове призначення: для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) згідно Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності належить ОСОБА_5 (т.1, а.с.19).
Підставою виникнення права власності є договір-купівлі продажу земельної ділянки, укладений 05.01.2017 р. між позивачкою та ОСОБА_5 ..
Відповідно до п.1.1 вищезазначеного договору, позивачка передала, а ОСОБА_5 , яка діяла з письмової згоди чоловіка ОСОБА_4 , справжність підпису якого на заяві засвідчено приватним нотаріусом Рівненського міського нотаріального округу Коломис О.В. 05.01.2017 року за реєстр. № 34, прийняла у особисту приватну власність вищезазначену земельну ділянку. (т.1 а.с.206).
Як вбачається з листа приватного нотаріуса Рівненського міського нотаріального округу Коломис О.В. №509/01-16 від 18.11.2019 року, в п.1.1 договору купівлі-продажу земельної ділянки наявна технічна помилка в словосполученні «особисту власність». Зокрема, приватний нотаріус зазначає, що чоловік ОСОБА_5 – ОСОБА_4 подав заяву про згоду на купівлю земельної ділянки за спільні кошти подружжя та зазначив, що вона набувається у спільну власність подружжя. (т.2, а.с.12).
Водночас, порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України (далі - Порядок) та Правила ведення нотаріального діловодства (далі - Правила), затверджені відповідними наказами Міністерства юстиції України, що регламентують діяльність нотаріату, не містять визначення терміну “технічна помилка”.
Крім того, визначення терміну “технічна помилка” міститься у ряді нормативних актів. Найчастіше технічна помилка визначається як описка, друкарська, граматична, арифметична помилка при вчиненні тієї чи іншої дії в залежності від напрямку, який регулює відповідний акт. Такі норми містяться зокрема у Законах України “Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб – підприємців та громадських формувань, “Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, а також у Постановах КМУ № 881 та № 882 від 30.11.2016; № 916 від 07.12.2016; № 979 від 21.12.2016; № 599 від 14.04.2017 та інших.
Статтею 8 Цивільного кодексу України надана можливість застосовувати аналогію закону у разі, якщо цивільні відносини не врегульовані відповідними актами цивільного законодавства. Інститут аналогії в цивільному праві є правовим способом заповнення прогалин у праві, зміст якого полягає у виникненні цивільних прав та обов`язків також з дій фізичних та юридичних осіб, які хоч і не передбачені законом, але внаслідок загальних засад і змісту цивільного законодавства породжують цивільні права та обов`язки. В доктрині аналогію закону визначають як застосування, у разі відсутності закону, що регулює дані відносини, закону, який регулює подібні суспільні відносини.
Статтею 47 Закону України «Про нотаріат» встановлено, що для вчинення нотаріальних дій не приймаються документи, які не відповідають вимогам законодавства або містять відомості, що принижують честь, гідність та ділову репутацію фізичної особи або ділову репутацію юридичної особи, які мають підчистки або дописки, закреслені слова чи інші незастережні виправлення, документи, тексти яких неможливо прочитати внаслідок пошкодження, а також документи, написані олівцем. Аналогічне вимога встановлена п. 1 гл. 8 розділу 1 Порядку.
За загальним правилом позасудовий спосіб виправлення помилок у документах відбувається шляхом звернення до органу, що видав документ. Такий орган може виправити помилку лише у тому разі, якщо в документах, на підставі яких він видавався, даної помилки не було, і помилка була допущена саме з вини органу, який видав документ (у разі виявлення орфографічних або технічних помилок).
У разі, якщо ж в документах ,на підставі яких видано документ також наявна помилка, виправлення такої помилки відбувається лише у судовому порядку.
Оскільки законодавство, яке регулює діяльність нотаріату, прямо не забороняє приймати у нотаріальне провадження документи, які мають належним чином застережені виправлення, можна зробити висновок, що у разі допущення орфографічної або технічної помилки при складанні документу нотаріус може виправити таку помилку та зробити відповідне застереження про це, засвідчивши виправлення своїм підписом та печаткою.
Пункт 6.12 Правил встановлює, що текст нотаріально оформлюваного документа (договору, заповіту, довіреності, заяви тощо) повинен бути викладений зрозуміло, чітко, грамотно, не повинен мати підчисток, з дотриманням вимог чинного законодавства.
Між тим, пунктом 6.13 Правил встановлений порядок виправлення помилки у тексті нотаріально оформлюваного документа, який не потребує підпису особи, що звернулася за вчиненням нотаріальної дії (свідоцтва, виданого нотаріусом, копії документа, дубліката документа тощо).
За наведеного, суд звертає увагу, що жодних виправлень ні в позасудовому порядку, ні в судовому порядку в договір внесено не було.
Крім того, договір купівлі-продажу земельної ділянки не оскаржувався, на даний час він є чинним.
А тому, місцевий суд дійшов до правильного висновку про відсутність підстав для визнання майна – вищезазначеної земельної ділянки – об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
За таких обставин, позовні вимоги в частині: - визначення, що частка  ОСОБА_4 , який помер  ІНФОРМАЦІЯ_1 , та частка  ОСОБА_5 , яка померла  ІНФОРМАЦІЯ_2 , становила по 1/2 частки кожного у праві спільної сумісної власності на земельну ділянку площею 0,125 га, кадастровий номер 5624682000:01:032:0054, яка розташована за адресою: Рівненська область, Рівненський район, село Велика Омеляна і має цільове призначення для будівництва - і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), визнання спадковим майном 1/2 частки кожного із співвласників у праві спільної сумісної власності на земельну ділянку площею 0,125 га кадастровий номер 5624682000:01:032:0054, яка розташована за адресою: Рівненська область, Рівненський район, село Велика Омеляна і має цільове призначення для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка); - визнання за  ОСОБА_1 , як спадкоємцем за законом після смерті  ОСОБА_4 , який помер  ІНФОРМАЦІЯ_1 , право власності на 1/3 частки від 1/2 частки ОСОБА_4  у праві спільної сумісної власності на земельну ділянку площею 0,125 га, кадастровий номер 5624682000:01:032:0054, що становить 1/6 частки на вказану земельну ділянку - задоволенню не підлягають.
Спірний житловий будинок, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , згідно витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності належить на праві приватної власності ОСОБА_5 , дата державної реєстрації права власності - 08.02.2017 (т.1, а.с. 21).
Доводи відповідачки щодо того, що саме ОСОБА_5 побудувала і ввела в експлуатацію вищезазначений житловий будинок на належній їй на праві особистої приватної власності земельній ділянці за особисті кошти від підприємницької діяльності, не знайшли свого документального підтвердження.
Спірний житловий будинок був побудований ще у 2014 році на земельній ділянці, що на той час належала позивачці.
Дана обставина підтверджується, в тому числі, робочим проектом ПАТ «Рівнегаз» з внутрішнього газопостачання житлового будинку АДРЕСА_1  (т.1, а.с.173-174). 
Крім того, вищезазначений робочий проект містить Акт про прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом об`єкту системи газопостачання, датований 20.03.2015р., що також спростовує твердження сторони відповідачки про те, що даний спірний будинок було побудовано виключно ОСОБА_5 (т.1, а.с.176).
Належних та допустимих доказів, які б безсумнівно підтверджували, що будинок був побудований виключно ОСОБА_5 , за отримані нею доходи, останньою не надано.
Суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що станом на 05.01.2017 року (дату купівлі-продажу земельної ділянки, на якій знаходився спірний будинок) житловий будинок на даній ділянці був побудований, однак не був введений в експлуатацію.
Вже 08.02.2017 року, тобто через місяць часу, ОСОБА_5 ввела в експлуатацію житловий будинок, який був розташований на вищезазначеній земельній ділянці, що підтверджується декларацією про готовність до експлуатації об`єкта, будівництво якого здійснене на підставі будівельного паспорта №1238, замовником якого була зазначена ОСОБА_1 (т.1, а.с.23-24).
Станом на дату введення в експлуатацію житлового будинку ОСОБА_5 перебувала в зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_4 ..
Відповідно до ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
Аналогічна норма міститься в ч. 3 ст. 368 ЦК України - майно, набуте подружжя за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю.
З наведеного слідує, що спірний житловий будинок, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , є об`єктом спільною сумісної власності подружжя.
Нормами ч. 1, ч. 2 ст. 355 ЦК України встановлено, що майно, яке є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності, при цьому майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності.
Відповідно до ч.1 ст. 356 ЦК України власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю.
Згідно ч.1 ст.358 Цивільного кодексу України, право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Згідно ч.2 даної статті, співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю.
Згідно ч.3 вказаної статті, кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації.
Відповідно до вимог ч. 1, ч. 3 ст. 364 ЦК України співвласник має право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності. У разі виділу співвласником у натурі частки із спільного майна для співвласника, який здійснив такий виділ, право спільної часткової власності на це майно припиняється. Така особа набуває право власності на виділене майно, і у випадку, встановленому законом, таке право підлягає державній реєстрації.
Пункт 5 постанови Пленуму Верховного суду України від 22.12.95 року № 20 "Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності" передбачає що частка учасника спільної сумісної власності визначається при поділі майна, виділі частки з спільного майна, зверненні стягнення на майно учасника спільної власності за його боргами, відкритті після нього спадщини. При відсутності доказів про те, що участь когось з учасників спільної сумісної власності (крім сумісної власності подружжя) у надбанні майна була більшою або меншою - частки визначаються рівними.
Відповідно до положень постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 "Про судову практику у справах про спадкування", у разі смерті співвласника частки кожного із співвласників у праві спільної власності є рівними, якщо інше не було встановлено договором між ними. Частка померлого співвласника не може бути змінена за рішенням суду.
За правилами ст. 1226 ЦК України частка у справі спільної сумісної власності спадкується на загальних підставах. Суб`єкт права спільної сумісної власності має право заповідати свою частку у праві спільної сумісної власності до її визначення та виділу в натурі. Частинами 1, 2 ст. 71 Закону України "Про нотаріат" встановлено, що у разі смерті одного з подружжя свідоцтво про право власності на частку в їх спільному майні видається нотаріусом на підставі письмової заяви другого з подружжя з наступним повідомленням спадкоємців померлого, які прийняли спадщину. Таке свідоцтво може бути видано на половину спільного майна. На підставі письмової заяви спадкоємців, які прийняли спадщину, за згодою другого з подружжя, який є живим, у свідоцтві про право власності може бути визначена і частка померлого у спільній власності. У разі відмови нотаріуса видати свідоцтво про право на спадщину спадкоємці учасника спільної сумісної власності мають право звернутися з позовом про визначення частки майна, належному на праві спільної сумісної власності. За змістом ст. 357 ЦК України вбачається, що під терміном "визначення часток" законодавець розуміє визначення (встановлення) розміру частки співвласника у спільному сумісному майні.
За таких обставин, розмір частки ОСОБА_4 та ОСОБА_5 у спільній сумісній власності на вищезазначене майно становить по 1/2 частині.
З огляду на коло спадкоємців наявні підстави для ухвалення рішення, яким визнати за ОСОБА_1 , як спадкоємцем за законом після смерті ОСОБА_4 право власності на 1/6 частину майна - на житловий будинок загальною площею 149,7 м2, що за адресою: АДРЕСА_1 .
За таких обставин, підстав для скасування ухваленого у справі судового рішення та задоволення поданих апеляційних скарг, виходячи з меж їх доводів, апеляційний суд не вбачає, оскільки ці доводи правильності зробленого судом першої інстанції висновку не спростовують.
Керуючись ст.ст. 367, 375, 381-384, 389-391 ЦПК України, Рівненський апеляційний суд, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційні скарги  ОСОБА_1 , ОСОБА_3 залишити без задоволення, а рішення Рівненського районного суду Рівненської області від 22 червня 2020 року - без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.
Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Учасник справи, якому повне судове рішення не були вручені у день його (її) проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на касаційне оскарження, якщо касаційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому такого судового рішення.
Повний текст постанови виготовлений 02 жовтня 2020 року.

Головуючий-суддя                                         Шимків С.С.
Судді:                                                                 Боймиструк С.В.
                Ковальчук Н.М.