ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/5441/20 Справа № 201/5273/19 	  	Суддя у 1-й інстанції - Федоріщев С. С. Суддя у 2-й інстанції - Петешенкова  М. Ю.	

Категорія 44 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 липня 2020 року                                                                 м. Дніпро

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Дніпровського апеляційного суду у складі:
головуючого судді - Петешенкової М.Ю.,
суддів - Деркач Н.М., Пищиди М.М.,
при секретарі - Пивоваровій А.О.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу
за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 
на заочне рішення Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська від 13 січня 2020 року
у цивільній справі за позовом ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа: Департамент адміністративних послуг та дозвільних процедур про усунення перешкод у користуванні квартирою шляхом позбавлення права користування та виселення, відшкодування матеріальної та моральної шкоди,- 
В С Т А Н О В И Л А:

У травні 2019 року ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 звернулися до суду із вищевказаним позовом, посилаючись на те, що вони є власниками квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 на праві спільної часткової власності. 
Колишніми співвласниками спірної квартири на підставі свідоцтва про право власності на житло від 03 січня 1997 року, виданого Виконкомом міської ради міста Дніпропетровська, були ОСОБА_7 , ОСОБА_4 та ОСОБА_5 
ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_7 померла, не залишивши заповіту. Спадщину за законом у рівних частинах по 1/6 спірної квартири отримали доньки померлої ОСОБА_4 та ОСОБА_6 .
Таким чином, ОСОБА_4 є власницею 1/2 вказаної квартири, ОСОБА_5 є власником 1/3 вказаної квартири, а ОСОБА_6 є власницею 1/6 вказаної квартири.
ОСОБА_4 , яка на той час переїхала на місце постійного проживання з чоловіком в Німеччину, видала на імя ОСОБА_5 довіреність від 06 березня 2015 року на оформлення спадщини, в тому числі спірної квартири. Повноваження реєструвати в спірній квартирі будь-яких фізичних осіб вказаною довіреністю не були передбачені. Тим не менш ОСОБА_5 , скориставшись цією довіреністю, з перевищенням повноважень, всупереч волі інших співвласників зареєстрував у спірній квартирі ОСОБА_1 , з якою на той час перебував у незареєстрованому шлюбі, та на її вимогу її родичів ОСОБА_2 та ОСОБА_3 ОСОБА_1 обіцяла, що ця реєстрація буде тимчасовою та триватиме недовго. Свою обіцянку ОСОБА_1 не виконала.
Відповідачі були зареєстровані та вселені в спірну квартиру, проте на даний час не є членами сім?ї власників, створюють їм перешкоди, як власникам квартири у вільному користуванні та розпорядженні нерухомим майном, та добровільно виселитися із чужого приміщення відмовляються.
Враховуючи вищенаведене, позивачі змушені звернути увагу суду на те, що посадові особи органів реєстрації в порушення статей 238 та 358 ЦК України обмеження щодо представництва, наявні в довіреності не врахували, письмову згоду співвласниць ОСОБА_4 та ОСОБА_6 не отримали, відтак діяли незаконно, всупереч Правилам реєстрації місця проживання, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 2 березня 2016 року № 207 (далі Правила).
На підставі вищевикладеного, позивачі просять суд: усунути перешкоди у користуванні квартирою, розташованою за адресою: АДРЕСА_2 , її співвласникам ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 шляхом позбавлення права користування та виселення з належної позивачам квартири ОСОБА_1 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 .
Скасувати реєстрацію місця проживання ОСОБА_1 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 за адресою: АДРЕСА_2 .
Стягнути з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 солідарно на користь позивачів моральну шкоду у розмірі двадцять тисяч грн.
Стягнути з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 солідарно на користь позивачки ОСОБА_4 шкоду за псування стін в квартирі та меблів у сумі 10 000 грн.
Заочним рішенням Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська від 13 січня 2020 року позов задоволено частково.
Усунуто ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 перешкоди в користуванні квартирою, шляхом позбавлення права користування та виселення ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 з квартири, що розташована за адресою АДРЕСА_1 .
Стягнуто з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 на користь ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 моральну шкоду у розмірі по 1000 грн. з кожного.
Стягнуто з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 на користь ОСОБА_4 сплачений останньою судовий збір у сумі по 520,33 грн. з кожного.
В задоволенні решти вимог відмовлено.
Додатковим рішенням цього ж суду від 22 квітня 2020 року відмовлено у задоволені позовних вимог ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 про усунення перешкод в користуванні квартирою, шляхом позбавлення права користування та виселення дітей - ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , з квартири, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 .
Додаткове рішення Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська від 22 квітня 2020 року сторонами не оспорюється.
Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що відповідачі не є членами родини позивачів, своєї згоди на їх реєстрацію у спірні квартирі вони не надавали, спільним побутом вони не пов`язані, тому підлягають виселенню. 
В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права просять рішення суду скасувати, та ухвалити нове, яким відмовити у задоволені позову у повному обсязі.
Апеляційна скарга обґрунтована тим, що судом не повно з`ясовані фактичні обставини по справі, не перевірено наявність перешкод для користування квартирою співвласниками, в матеріалах справи відсутні докази підтвердження систематичного руйнування чи псування житлового приміщення, використання його не за призначенням або ж систематичного порушення правил спів життя, немає доказів щодо вжиття заходів попередження або громадського впливу, які б не дали позитивних результатів, відповідачі були неналежним чином ознайомлені з часом та датою розгляду спору, а тому були позбавлені права на належний захист своїх житлових прав. 
Відзиву на апеляційну скаргу від позивачів не надходило.
Вивчивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених позовних вимог, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, а рішення суду скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позову, за наступних підстав. 
Згідно ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, питання чи мали місце обставини, якими обґрунтовуються вимоги та заперечення та якими доказами вони підтверджується, чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження.
Рішення суду першої інстанції не відповідає вимогам закону.
З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_4 , ОСОБА_5 та ОСОБА_6 є співвласниками квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 на підставі свідоцтва про право власності на житло від 03 січня 1997 року, та свідоцтв про право власності на спадщину за законом від 19 червня 2015 року (а.с. 15-19). 
Право власності по 1/6 частині на квартири АДРЕСА_3 належить позивачам ОСОБА_4 та ОСОБА_6 на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом серія та номер 8-513 НОМЕР_1 248915, виданого 19 червня 2015 року держаним нотаріусом Першої дніпропетровської держаної нотаріальної контори (а.с.17)
Право власності по 1/3 частині квартири АДРЕСА_3 належить позивачам ОСОБА_5 та ОСОБА_4 на підставі свідоцтва про право власності на житло від 03 січня 1997 року виданого Виконкомом Дніпропетровської міської ради народних депутатів (а.с.22) 
Згідно довідки № 3500, відділу обліку проживання фізичних осіб, від 06 травня 2019 року, про склад сім`ї або зареєстрованих у житловому приміщенні, яка була видана уповноваженому власнику квартири, в електронній картотеці за адресою спірної квартири АДРЕСА_1 , до складу сім`ї/зареєстрованих/ входять:
- ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , співвласниця, була зареєстрована 11 січня 2017 року , знята з реєстрації 28 серпня 2017 року; 
- ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , зареєстровано 21 лютого 1995 року; 
- ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , онука, зареєстрована 20.10.2015 року , рідна донька ОСОБА_10 ; 
- ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_8 , не встановлено родинні стосунки,зареєстрована 10 листопада 2015 року ; 
- ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_10 , не встановлено родинні стосунки, зареєстрований 10 листопада 2015 року ;
- ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_12 , не встановлено родинні стосунки, зареєстрована14 липня 2015 року;
- ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , не встановлено родинні стосунки, зареєстрований 20 жовтня 2015 року (а.с. 25).
Сторонами спору не оспорюється, що ОСОБА_1 на час реєстрації в спірній квартирі перебувала у фактичних шлюбних відносинах із позивачем ОСОБА_5 . 
Від цього шлюбу народилась спільна донька ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_3 . 
ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_8 - є рідною матір`ю ОСОБА_1 , та рідною бабусею ОСОБА_9 
ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_10 є рідним братом ОСОБА_1 
ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_2 - є сином ОСОБА_1 .
У відповідності до ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності є непорушним.
Відповідачі вселились у спірну квартиру в якості фактичних членів сім`ї одного із співвласників, а саме ОСОБА_5 , що постійно проживали разом з наймачем і вели з ним спільне господарство, а тому набули право користуванням спірної квартирою.
Згідно зі ст.317 ЦК власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна.
Відповідно до ч.1 ст.319 ЦК власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.
Частиною 1 ст.383 ЦК та ст.150 ЖК УРСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб.
Частиною 1 ст.156 ЖК УРСР передбачено, що члени сім`ї власника житлового будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються житловим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.
Аналогічну норму містить також ст.405 ЦК України, якої передбачено, що члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. 2. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.
Аналіз наведених норм права дає підстави для висновку про те, що право членів сім`ї власника будинку користуватись цим житловим приміщенням може виникнути та існувати лише за наявності права власності на будинок в особи, членами сім`ї якої вони є; із припиненням права власності особи втрачається й право користування житловим приміщенням у членів її сім`ї.
Відповідно до ч.4 ст.156 ЖК УРСР до членів сім`ї власника відносяться особи, зазначені в ч.2 ст.64 цього кодексу, а саме - подружжя, їх діти і батьки. Членами сім`ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство.
У силу ч.1 ст.6 СК правовий статус дитини має особа до досягнення нею повноліття.
За змістом зазначених норм, правом користування житлом, яке перебуває у власності особи, мають члени сім`ї власника (подружжя, їх діти, батьки) та інші особи, які постійно проживають разом з власником будинку, ведуть з ним спільне господарство, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.
Разом з тим, згідно з положеннями ст.391 ЦК власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.
Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати усунення будь-якого свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення, ким саме спричинено порушення права та з яких підстав.
Отже, за порівняльним аналізом ст.ст. 383, 391, 405 ЦК та ст.ст. 150, 156 у поєднанні зі ст. 64 ЖК УРСР слід дійти висновку, що положення ст. ст.383, 391 ЦК передбачають право вимоги власника про захист порушеного права власності на житлове приміщення, будинок, квартиру тощо, від будь-яких осіб, у тому числі осіб, які не є і не були членами його сім`ї, а положення ст. 405 ЦК, ст. ст.150, 156 ЖК УРСР регулюють взаємовідносини власника житлового приміщення та членів його сім`ї.
Зазначений висновок висловлений у правовій позиції Верховного Суду України у постановах від 5 листопада 2014 року у справі №6-158цс14, від 16 листопада 2016 року у справі №6-709цс16.
Разом з тим, суд першої інстанції не врахував, що за своїм правовим статусом відповідачі є членами сім`ї ОСОБА_5 , як власника квартири АДРЕСА_3 , а їхнє право користування спірною квартирою, за домовленістю з ним, - є похідним, а тому підлягає захисту.
Як на додаткові підстави виселення відповідачів, позивачі також посилались на положення ст. 116,157 ЖК України, але матеріали справи не містять жодного доказу на підтвердження обставин, пов`язаних з систематичним руйнуванням чи псуванням спірної квартири, а також обставин пов`язаних з використанням квартири з боку відповідачів не за призначенням, або систематичним порушенням правил соціалістичного співжиття, що роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними. 
Також, необґрунтованими є позовні вимоги про відшкодування моральної шкоди. В матеріалах справи відсутні докази спричинення такої шкоди, та пояснення в чому саме вона полягає.
На порушення вимог ст. 376 ЦПК, суд першої інстанції неправильно визначився зі змістом правовідносин, помилково застосувавши до спірних правовідносин положення ст. ст. 386, 391, 406 ЦК України, не врахував, що відповідач ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_3 є рідною донькою позивача ОСОБА_10 , яка народилась від шлюбних відносин з ОСОБА_1 , а ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_8 - є рідною матір`ю ОСОБА_1 , та рідною бабусею ОСОБА_9 , ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_10 є рідним братом ОСОБА_1 , а ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_2 - є сином ОСОБА_1 , які у спірному будинку зареєстровані з дозволу позивача ОСОБА_10 . 
За вказаних обставин, рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову у задоволені позову.
За правилами ст.141 ЦПК України, у зв`язку із задоволенням апеляційної скарги та скасуванням рішення суду першої інстанції судовий збір підлягає стягненню з ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 на користь ОСОБА_1 у розмірі 2 341, 50 грн., тобто по 780,50 грн.
Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 376, 382, 384 ЦПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 - задовольнити.
Заочне рішення Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська від 13 січня 2020 року та додаткове рішення Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська від 22 квітня 2020 року - скасувати.
У задоволенні позову ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа: Департамент адміністративних послуг та дозвільних процедур про усунення перешкод у користуванні квартирою шляхом позбавлення права користування та виселення, відшкодування матеріальної та моральної шкоди - відмовити.
Стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 судові витрати у розмірі 780,50 грн.
Стягнути з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_1 судові витрати у розмірі 780,50 грн.
Стягнути з ОСОБА_6 на користь ОСОБА_1 судові витрати у розмірі 780,50 грн.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів. 

Головуючий: М.Ю. Петешенкова

Судді: Н.М. Деркач

М.М. Пищида