17.07.20
22-ц/812/1003/20
Єдиний унікальний номер справи 481/373/19                        
Провадження №22-ц/812/1003/20         Доповідач у суді апеляційної інстанції - Лисенко П.П.

П О С Т А Н О В А
іменем України

17 липня 2020 року                                                     м. Миколаїв

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Миколаївського апеляційного суду у складі:
головуючого - Лисенка П.П.,
суддів: Самчишиної Н.В. та Серебрякової Т.В.,
із секретарем судового засідання – Горенко Ю.В.,
з участю:
позивача – ОСОБА_1 ,
представника відповідача ОСОБА_2 ,– ОСОБА_3 ,
переглянувши у відкритому судовому засіданні за апеляційною скаргою ОСОБА_1 рішення Новобузького районного суду Миколаївської області, яке ухвалене о 15 годині 31 хвилина, 11 березня 2020 року, в приміщенні Новобузького районного суду Миколаївської області під головуванням судді Ціпивко І.І., у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про встановлення факту постійного проживання однією зі спадкодавцем на день його смерті, -

в с т а н о в и л а:

15 березня 2019 року ОСОБА_1 пред`явила до ОСОБА_2 зазначений позов, який обґрунтовувала наступним.
Її бабусі по лінії батька – ОСОБА_4 , за життя на праві приватної власності належала земельна ділянка загальною площею 16,67 га, що розташовані в межах території Новоюр`ївської сільської ради Новобузького району Миколаївської області, та належали спадкодавцю на підставі Державного акту на право власності на земельну ділянку серії МК НОМЕР_1 
12 лютого 2006 бабуся померла. 
Після її смерті відкрилась спадщина, в тому числі і на вказану вище земельну ділянку.
Спадкоємцем майна бабусі, мав би бути її син ОСОБА_5 , проте він на той час вважався безвісно відсутнім і лише 15 червня 2016 року органами МВС України було встановлено, що ще ІНФОРМАЦІЯ_1 він помер. Позивачу стало відомо про це 23 травня 2016 року, а 15 червня 2016 нею було отримано документальне підтвердження смерті її батька.
У зв`язку з таким, вона отримала право на спадкування майна бабусі, за правом представлення, проте оформитися в правах спадкоємця не змогла, оскільки рідна сестра спадкодавця - ОСОБА_2 , у шестимісячний строк подала до нотаріальної контори заяву про прийняття спадщини і 26 грудня 2006 отримала свідоцтва про право на спадщину.
На момент отримання відповідачем свідоцтва про право на спадщину, ще не були встановлені родинні стосунки між спадкодавцем та позивачем, оскільки лише 31 жовтня 2016 року Новобузьким районним судом встановлено факт родинних відносин між спадкодавцем та її сином ОСОБА_5 , та ОСОБА_5 і двома його доньками, одна з яких є позивачем у даній справі.
Позивач з сестрою звернулися до суду з позовом про визначення додаткового строку для прийняття спадщини, проте в його задоволенні було відомо.        
Посилаючись на викладені обставини та на те, що в 2005 році, у зв`язку із погіршення стану здоров`я бабусі, позивач перевезла останню до себе на постійне проживання, де та і проживала до моменту смерті, яка сталася ІНФОРМАЦІЯ_2 , хоча продовжувала бути зареєстрованою у своєму будинку, просила суд встановити факт, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , постійно проживала з бабусею по батьку, ОСОБА_4 до смерті останньої. 
При цьому, просить врахувати, що спадщина нею фактично прийнята, оскільки на момент її відкриття вона проживала із спадкодавцем та в законодавчо визначений строк не відмовилася від неї.
Рішенням Новобузького районного суду Миколаївської області від 11 березня 2020 року у задоволені позову відмовлено за його недоведеністю.
Не погодившись з вказаним рішенням, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій просила його скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити її позов в повному обсязі.
Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступних підстав.
Відмовляючи в задоволені позовних вимог, суд першої інстанції виходив із того, що в ході розгляду справи, стороною позивача, не доведено факту постійного поживання ОСОБА_1 разом із спадкодавцем ОСОБА_4 на час відкриття спадщини, тобто на день смерті тої, а тому її позовні вимоги є не обґрунтованими, не доведеними належними та допустимими доказами.
Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Миколаївського апеляційного суду, погоджується з таким висновком суду І інстанції, вважає його вірним, обґрунтованим та таким, що ґрунтується на нормах чинного законодавства.
За Конституцією України, ст. ст. 4, 49 ЦПК України та ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка є частиною національного законодавства, кожній особі, як фізичній так і юридичній, а також державі гарантовано судовий захист їх інтересів.
Відповідно до статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Відповідно до статей 1, 3 ЦК України, 2, 4, 12-13, 367 ЦПК України завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення, в порядку позовного, наказного та окремого провадження, цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також справ, розгляд яких, в порядку цивільного судочинства, прямо передбачено законом. 
При цьому, слід зауважити, що, виходячи із загальних засад про неприпустимість свавільного втручання у сферу особистого життя людини; судовий захист цивільного права та інтересу; справедливість, добросовісність та розумність, в порядку цивільного судочинства регулюються особисті немайнові та майнові відносини (цивільні відносини), засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності їх учасників.
Кожна особа, а у встановлених законом випадках, органи та особи, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси, мають право в порядку, встановленому Цивільним процесуальним кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів; або прав, свобод та інтересів інших осіб, інтереси яких вони захищають, державних чи суспільних інтересів. 
Відмова від такого права є недійсною. 
Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України і обраний позивачем. 
Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до ЦПК України, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів, наданих сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.
При цьому, суд сприяє всебічному і повному з`ясуванню обставин справи, для чого роз`яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов`язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і допомагає здійсненню їхніх прав. 
В силу ст. 11 ЦК України, цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки.
В силу статей 12, 78, 81, 263 ЦПК України (в редакції, що діяла на час ухвалення ріщення) та постанови Пленуму Верховного Суду України № 14 від 18 грудня 2009 року “Про судове рішення у цивільній справі” рішення суду у цивільні справі, як найважливіший акт правосуддя, покликаний забезпечити захист гарантованих Конституцією України прав і свобод людини і наповнити реальністю принцип верховенства права, повинен ухвалюватися за неухильного додержання вимог чинного процесуального законодавства про його законність і обґрунтованість.
Рішення визнається законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільно-процесуального законодавства, вирішив справу згідно із законом. 
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
При ухваленні рішення суд бере до уваги, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при рівності прав щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості.
Враховуючи принцип безпосередності судового розгляду цивільних справ, рішення може бути обґрунтоване лише доказами, одержаними у визначеному законом порядку та дослідженими в тому судовому засіданні, в якому ухвалюється рішення.
Суд оцінює докази відповідно до вимог статей 77 – 78, ч.ч. 3-4 ст. 82, 89 ЦПК України за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. 
Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
Обставини, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть вважатися встановленими в цивільній справі, якщо такі засоби доказування відсутні.
Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. 
Обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній справі, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. 
Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті.
При цьому, згідно із статтею 81 ЦПК України, обов`язок доказування певних обставин лежить на стороні, яка посилається на них як на підставу своїх вимог та заперечень.
Недоведеність обставин, на наявності яких наполягає позивач - є підставою для відмови у позові; а у разі, якщо на тому наполягає відповідач – для відхилення його заперечень проти позову, а, відповідно, для задоволення вимог позивача.
Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їх права та обов`язки, мають право оскаржити рішення суду першої інстанції в апеляційному порядку.  
Під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції. 
Для цього він досліджує докази, які судом першої інстанції були досліджені з порушенням встановленого порядку або в дослідженні яких було неправомірно відмовлено, а також нові докази, неподання яких до суду першої інстанції було зумовлено поважними причинами. 
При цьому, апеляційний суд не обмежений доводами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення. 
Якщо поза увагою доводів апеляційної скарги залишилась очевидна незаконність або необґрунтованість рішення суду першої інстанції у справах окремого провадження, апеляційний суд перевіряє справу в повному обсязі.
Перевіряючи законність і обґрунтованість оскаржуваного судового рішення суд апеляційної інстанції виходить з повноважень суду апеляційної інстанції, визначених статтею 374 ЦПК України, і відповідних їм підстав щодо перегляду судових рішень в апеляційному порядку.
Зокрема, він повинен з`ясувати: чи враховані судом першої інстанції при ухваленні рішення всі факти, що входять до предмета доказування; чи підтверджені обставини (факти), якими мотивовано рішення, належними й допустимими доказами та чи доведені вони; чи відповідають висновки суду встановленим фактам; чи дотримано та чи правильно застосовані норми матеріального й процесуального права. 
Як результат розгляду, апеляційний суд визначає підстави перегляду судового рішення, і відповідно до наданих йому повноважень формулює резолютивну частину своєї ухвали чи рішення.
Виходячи з викладеного, колегія суддів вважає, що оскаржене рішення районного суду ухвалено у повній відповідності з виписаним вище, а тому є законним та обґрунтованим.
Так, за ст. 1216-1218, 1223, 1258-1259, 1261, 1264, 1268, 1269-1270 ЦК України спадкуванням визнається перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців), що здійснюється за заповітом або за законом.
До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. 
Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини і право на нього мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом.
Спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово, зокрема, у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. У четверту чергу право на спадкування за законом мають особи, які проживали зі спадкодавцем однією сім`єю не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини. 
При цьому. кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків, встановлених статтею 1259 ЦК України, згідно якої, черговість одержання спадкоємцями за законом права на спадкування може бути змінена нотаріально посвідченим договором заінтересованих спадкоємців, укладеним після відкриття спадщини або за рішенням суду.
Так, фізична особа, яка є спадкоємцем за законом наступних черг, може одержати право на спадкування разом із спадкоємцями тієї черги, яка має право на спадкування, за умови, що вона протягом тривалого часу опікувалася, матеріально забезпечувала, надавала іншу допомогу спадкодавцеві, який через похилий вік, тяжку хворобу або каліцтво був у безпорадному стані.
За ст. 1266 ЦК України внуки, правнуки спадкодавця спадкують ту частку спадщини, яка належала б за законом їхнім матері, батькові, бабі, дідові, якби вони були живими на час відкриття спадщини.
Племінники спадкодавця спадкують ту частку спадщини, яка належала б за законом їхнім матері, батькові (сестрі, братові спадкодавця), якби вони були живими на час відкриття спадщини.
Двоюрідні брати та сестри спадкодавця спадкують ту частку спадщини, яка належала б за законом їхнім матері, батькові (тітці, дядькові спадкодавця), якби вони були живими на час відкриття спадщини.
Якщо спадкування за правом представлення здійснюється кількома особами, частка їхнього померлого родича ділиться між ними порівну.
При спадкуванні по прямій низхідній лінії право представлення діє без обмеження ступеня споріднення.
Спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Не допускається прийняття спадщини з умовою чи із застереженням.
Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом шести місяців, які починаються з часу відкриття спадщини, він не заявив про відмову від неї. Спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має особисто подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини.
Аналізуючи виписані норми слід зазначити наступне.
Онуки (правнуки), прабаба, прадід, племінники спадкодавця, двоюрідні брати та сестри спадкодавця не включаються до складу жодної з черг спадкоємців за законом, а є спадкоємцями за законом, якщо на момент відкриття спадщини немає в живих того родича, який був би спадкоємцем. Вони спадкують ту частку, яка належала б їх відповідному родичу, якби він був живий. Тобто це батько чи мати, дід чи баба, брат чи сестра спадкодавця, дядько чи тітка спадкодавця, що повинні були б успадковувати, але померли до відкриття спадщини. 
Таке спадкування називається спадкуванням по праву представлення.
При цьому черговість спадкування, передбачена ст. 1258 ЦК України, зберігається і при спадкування за правом представлення, тобто, кожна наступна черга спадкоємців за законом за правом представлення одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців за правом представлення попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття.
З матеріалів справи вбачається і таке встановлено рішеннями першої та апеляційної інстанцій, що ОСОБА_4 за життя, на підставі Державного акта на право власності на земельну ділянку серії МК №061843, належали земельні ділянки для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, загальною площею 16,67 га, що розташовані в межах території Новоюр`ївської сільської ради Новобузького району Миколаївської області, та увійшли до складу спадщини.
З копії спадкової справи №206/2006 заведеної щодо майна померлої ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_4 встановлено, що із заявою про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_4 до нотаріальної контори звернулася ОСОБА_6 Л ОСОБА_7 , яка є рідною сестрою спадкодавця та спадкоємцем за законом другої черги. 
Наявності інших спадкоємців, які б звернулися до нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини, чи про відмову від неї з матеріалів спадкової справи не вбачається (а.с. 231-245).
26 грудня 2006 року ОСОБА_2 отримала свідоцтва про право на спадщину за законом серії НОМЕР_2 , ВЕМ НОМЕР_3 489644, ВЕМ НОМЕР_3 489646 на земельну ділянку для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, загальною площею 16,67 га, яка розташована у межах території Новоюрївської сільської ради Новобузького району Миколаївської області; два майнові паї в загальному пайовому фонді майна КДСП «Зірка» Новобузького району Миколаївської області та на грошові внески з процентами та компенсаціями, які знаходяться в філії Новобузького відділення ВАТ «ДЕРЖАВНИЙ ОЩАДНИЙ БАНК УКРАЇНИ».
В матеріалах справи міститься копія свідоцтва про смерть ОСОБА_5 , який був батьком позивача, вважався безвісти відсутнім станом на дату смерті спадкодавця, помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , у віці 37 років, про що 24 березня 1995 року складено відповідний актовий запис №1431 та Миколаївським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Миколаївській області від 15 червня 2016 року, повторно видано свідоцтво про смерть серії НОМЕР_4 (а.с. 10).
Рішенням Новобузького районного суду Миколаївської області від 31.10.2016 року в справі № 481/1028/16-ц встановлено факт родинних відносин між ОСОБА_8  та ОСОБА_5 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 у м. Миколаєві (актовий запис про смерть № 1431 складений 24.03.1995 року), на рівні рідних доньки та батька; між ОСОБА_9  та ОСОБА_5 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 у м. Миколаєві (актовий запис про смерть № 1431 складений 24.03.1995 року), на рівні рідних доньки та батька; між ОСОБА_4 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_4 у с. Новоюр`ївка Новобузького району Миколаївської області (актовий запис про смерть № 3 зроблений 14.02.2006 року) та ОСОБА_5 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 у м. Миколаєві (актовий запис про смерть № 1431 складений 24.03.1995 року), на рівні рідних матері та сина (а.с.13-19, 20-22).
Відтак, позивач ОСОБА_1 (разом із сестрою ОСОБА_10 ), як дочки померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_5 , щодо майна спадкодавця ОСОБА_4 , відноситься до спадкоємців за правом представлення. 
ОСОБА_1 та її сестра ОСОБА_10 , отримавши документальне підтвердження смерті свого батька, звернулися до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_4 на підставі ст. 1266 ч.1 ЦК України, так як їх батько ОСОБА_5 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 був спадкоємцем першої черги після смерті матері ОСОБА_4 , згідно ст. 1261 ЦК України, та на момент смерті спадкодавця вже помер. 
Проте, нотаріусом Новобузької державної нотаріальної контори Миколаївської області позивачці ОСОБА_1 було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті ОСОБА_4 , оскільки таке вже видано сестрі померлої - ОСОБА_2 як спадкоємиці другої черги.
Вищевказане свідоцтво, яке видано ОСОБА_2 , позивачем вже оскаржувалося в судовому порядку та за результатом розгляду, з урахуванням апеляційного перегляду, є дійсним, оскільки у зазначеній вимозі позивачу відмовлено (а.с.20-22).
З судового рішення вбачається, що причиною відмови в позові про визнання свідоцтва про право на спадщину за законом недійсним та визнання недійсними державних актів на право власності на земельні ділянки стала недоведеність ОСОБА_1 та її сестрою ОСОБА_10 заявлених вимог про порушення їх прав, як спадкоємців за законом, зокрема не набуття статусу осіб, що прийняли спадщину після смерті ОСОБА_4 (відсутність рішення про визначення додаткового строку для прийняття спадщини чи встановлення факту постійного проживання зі спадкодавцем на день його смерті). 
Вказані обставини підтверджуюся і відомостями встановленими в мотивувальній частині рішення Апеляційного суду Миколаївської області від 29 червня 2017 року.
ОСОБА_1 , звертаючись до суду з вказаним позовом посилається на те, що вона з 2005 року перевезла свою бабусю ОСОБА_4 , разом з господарством до себе в с. Станційне (Жовтневе) Новобузького району Миколаївської області (де бабуся і померла ІНФОРМАЦІЯ_2 ), оскільки потребувала стороннього догляду та допомоги.
На підтвердження вказаного, надає Акт комісійного обстеження фактичного проживання померлої ОСОБА_4 за адресою : АДРЕСА_1 від 28 березня 2018 року: ОСОБА_4 з січня 2005 по лютий 2006 року проживала із ОСОБА_1 за вказаною адресою до дня смерті ІНФОРМАЦІЯ_2 . (т.1 а.с. 31) .
Відтак, позивач вважає себе такою, що фактично прийняла спадщину після смерті ОСОБА_4 , а встановлення судовим рішенням вказаного факту надасть їй змогу юридично оформити свої права.
Проте, вказані обставини спростовуються матеріалами справи. 
Зокрема, факт постійного проживання ОСОБА_4 в с. Новоюр`ївка додатково стверджується довідкою №975, виданою виконавчим комітетом с. Новоюр`ївської сільської ради від 22 березня 2006 року. Більше того, вказаний документ містить інформацію, що на момент смерті, покійна проживала за вказаною адресою одна.
Окрему увагу суд І інстанції звернув на те, що звернення позивача з даним позовом про встановлення порушення її прав, як спадкоємця за законом, не є первинним. Так, рішенням Новобузького районного суду Миколаївської області від 05 березня 2018 відмовлено в позові, установлено, зокрема, що ОСОБА_1 постійно не проживала із спадкодавцем на момент відкриття спадщини. (а.с. 28-30).
Крім того, в рішенні Новобузького районного суду Миколаївської області від 05.03.2018 року та постанові Апеляційного суду Миколаївської області від 24 травня 2018 року (а.с. – 25-29; а.с. -73-75) по цивільній справі № 418/36/2011встановлено, що ОСОБА_4 померла в селі Новоюр`ївці Новобузького району Миколаївської області і з онукою ОСОБА_1 , разом, на час смерті - не проживали.
Таке ж вбачається і з позовної зави, що є в цивільній справі № 210/481/50/2016 та постанови Апеляційного суду Миколаївської області від 29 червня 2017 року по справі № 481/ 1399/16-ц (а.с. -238-241). 
Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.
Відповідно до рішенням Європейського суду з прав людини від 25 липня 2002 року в справі за заявою № 48553/99 «Совтрансавто - Холдинг» проти України», а також згідно з рішенням Європейського суду з прав людини від 28 жовтня 1999 року в справі за заявою № 28342/95 «Брумареску проти Румунії» встановлено, що існує усталена судова практика конвенційних органів щодо визначення основним елементом верховенства права принципу правової певності, який передбачає серед іншого і те, що у будь - якому спорі рішення суду, яке вступило в законну силу, не може бути поставлено під сумнів.
Виходячи з вищевикладеного, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги не заслуговують на увагу, оскільки є безпідставними, а висновок суду у справі, щодо вказаних правовідносин є обґрунтованим та відповідає нормам діючого законодавства.
А тому, апеляційну скаргу ОСОБА_1 слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.
       
Керуючись ст.ст. 367-368, 374, 375, 381-382 ЦПК України, колегія суддів,

п о с т а н о в и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Новобузького районного суду Миколаївської області від 11 березня 2020 року – без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення її повного тексту.

Головуючий:                                                        П.П.Лисенко

Судді:                                                                 Н.В. Самчишина

Т.В. Серебрякова

Повний текст постанови складено 21 липня 2020 року.