ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/829/20 Справа № 206/2261/18 	  	Суддя у 1-й інстанції - Басова Н. В. Суддя у 2-й інстанції - Ткаченко І. Ю.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 червня 2020 року        Дніпровський Апеляційний суд у складі:
головуючого - судді Ткаченко І.Ю.
                       суддів         - Деркач Н.М., Каратаєвої Л.О.
                       за участю секретаря – Лященко С.Г.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу 
за позовом  Товариства з обмеженою відповідальністю “ОТП Факторинг Україна” до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором 
за апеляційною  Товариства з обмеженою відповідальністю “ОТП Факторинг Україна”
на рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 29 липня 2019 року, -

В С Т А Н О В И В:

26.04.2018 року позивач звернувся до суду з позовом до  ОСОБА_1  та ОСОБА_2 , у якому просить суд стягнути з відповідачів заборгованість за кредитним договором № ML-300/452/2007 від 23.08.2007 року у розмірі 970 882,44 грн. Позовна заява мотивована тим, що відповідно до вказаного кредитного договору  ОСОБА_1  отримав кредитні кошти у розмірі 27 869,20 доларів США строком до 23.08.2027 року та на умовах встановлених договором. В забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором 23.08.2007 року між ЗАТ «ОТП Банк» (правонаступником якого є ПАТ «ОТП Банк», який уступив право вимоги ТОВ «ОТП Факторинг Україна») та ОСОБА_2  укладено договір поруки № SR-300/452/2007 відповідно до у мов якого остання зобов`язалась відповідати перед кредитором за неналежне виконання обов`язків  ОСОБА_1  за вказаним кредитним договором, однак відповідачі порушують взяті на себе зобов`язання щодо повернення кредитних коштів позивачу (том 1 а.с. 3-7). 

Рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 29 липня 2019 року у задоволенні позовних вимог  Товариства з обмеженою відповідальністю “ОТП Факторинг Україна”до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором - відмовлено (том 2 а.с.111-115).

В апеляційній скарзі апелянт посилається на порушення судом норм матеріального та процесуального права просить рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі (том 2 а.с.118-112).

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню.

Судом першої інстанції встановлено, що 23.08.2007 року між ЗАТ «ОТП Банк» (правонаступником якого є ПАТ «ОТП Банк», який уступив право вимоги ТОВ «ОТП Факторинг Україна») та ОСОБА_1 був укладений кредитний договір № ML-300/452/2007, відповідно до умов якого банк надав ОСОБА_1 кредит у розмірі 27 869,20 доларів США з датою повернення до 23.08.2027р. зі сплатою 4,99 % річних та FIDR (том 1 а.с.15-18).
Відповідно до п.1.1 Договору банк надає позичальнику кредит у розмірі та валюті, визначеній у частині № 1 цього договору, а позичальник приймає кредит, зобов`язується належним чином використати та повернути банку суму отриманого кредиту, а також сплатити відповідну плату за користування кредитом і виконати всі інші зобов`язання, як вони визначені у цьому договорі.
ОСОБА_1 свої зобов`язання належним чином не виконав, допустив прострочення повернення кредитних коштів та сплати процентів за користування кредитом, внаслідок чого у нього виникла заборгованість за кредитним договором № ML-300/452/2007 від 23.08.2007 року, яка відповідно до розрахунку станом на 28.03.2018 року становить 20 117,72 доларів США та складається з: заборгованості за тілом кредиту у розмірі 20 117,72 доларів США та пені за період з 29.03.2017 року по 16.03.2018 року у розмірі 441 662,27 грн. (том 1 а.с.23-24). 
В забезпечення виконання ОСОБА_1 зобов`язань за вказаним кредитним Договором 23.08.2007 року року між банком та ОСОБА_2 був укладений договір поруки № SR-300/452/2007, відповідно до умов якого поручитель зобов`язався перед банком відповідати за виконання ОСОБА_1 усіх зобов`язань перед кредитором в повному обсязі, що виникли з кредитного договору як існуючих в теперішній час, так і тих, що можуть виникнути в майбутньому.
Відповідно до п.1.1. за цим договором поручитель зобов`язується відповідати за повне та своєчасне виконання боржником його боргових зобов`язань перед кредитором за кредитним договором, в повному обсязі таких зобов`язань.
Згідно з п.1.2. Договору поруки поручитель та боржник відповідають як солідарні боржники, що означає, що кредитор може звернутись з вимогою про виконання боргових зобов`язань як до боржника, так і до поручителя, чи до обох одночасно.
Заочним рішенням Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 05.08.2011 року у справі № 2-333/11, яке набрало законної сили 16.08.2011 року, за позовом ПАТ «ОТП Банк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості та за зустрічним позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до ПАТ «ОТП Банк» про визнання договору поруки недійсним, Договір поруки № SR-300/452/2007 від 23.08.2007 року визнано недійсним (том 1 а.с.210-211).
Ухвалою Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 05.08.2011 року у справі № 2-333/11 позовні вимоги ПАТ «ОТП Банк» про стягнення заборгованості залишено без розгляду на підставі п.3 ч.1 ст.207 ЦПК України (в редакції яка була чинною на момент розгляду справи) (том 1 а.с.212).
В забезпечення виконання зобов`язань за Договором між банком та ОСОБА_1 23.08.2007 року укладено договір іпотеки № PCL-300/452/2007, відповідно до умов якого ОСОБА_1 надав банку в іпотеку земельну ділянку для обслуговування жилого будинку, господарських будівель та споруд площею 0,1000 га та земельну ділянку для ведення особистого підсобного господарства площею 0,0049 га, що розташовані на території АДРЕСА_1 АДРЕСА_2 (том 2 а.с.73-79).

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог в частині стягнення заборгованості з ОСОБА_3 , суд 1 інстанції виходив з того, що позивач пропустив строк позовної давності стосовно основної вимоги про повернення тіла кредиту, а тому відповідно до ст. 266 ЦК України строк позовної давності сплив і стосовно додаткових позовних вимог. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові (ч. 4 ст. 267 ЦК України), оскільки банк направивши ОСОБА_1 письмове повідомлення з вимогою про дострокове погашення всієї суми заборгованості за договором, а також отримавши виконавчий напис нотаріуса про звернення стягнення, змінив строк виконання зобов`язання за договором з 23.08.2027 року на 20.01.2010 рік. Також ПАТ «ОТП Банк» 08.02.2010 року звертаючись до Кіровського районного суду м. Дніпропетровська з позовними вимогами до відповідачів про стягнення заборгованості, які ухвалою Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 05.08.2011 року залишені без розгляду, перервав перебіг позовної давності. Таким чином, останнім днем звернення позивача до суду за захистом свого порушеного права є 05.08.2014 року, тоді як позивач звернувся з даним позовом 26.04.2018 року.

Із вказаними висновками суду 1 інстанції у вказаній частині колегія суддів погоджується виходячи з наступного.
Так, згідно з ст.2 Закону України «Про банки і банківську діяльність» банківський кредит – будь-яке зобов`язання банку надати певну суму грошей, будь-яка гарантія, будь-яке зобов`язання придбати право вимоги боргу, будь-яке продовження строку погашення боргу, яке надано в обмін на зобов`язання боржника щодо повернення заборгованої суми, а також на зобов`язання на сплату процентів та інших зборів з такої суми.
На підставі ч.1 ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.
Відповідно до ст.525 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.
Згідно з ст.526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог – відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
На підставі ст.610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
Відповідно до ч.1 ст.612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.
Згідно зі ст.629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.
Якщо в зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню в цей строк (термін). При цьому в законодавстві визначаються різні поняття: як «строк договору», так і «строк (термін) виконання зобов`язання» (ст. ст. 530, 631 ЦК України).
Одним з видів порушення зобов`язання є прострочення – невиконання зобов`язання в обумовлений сторонами строк. При цьому перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч. 1 ст. 261 ЦК України).
Відповідно до ч. 5 ст. 261 ЦК України за зобов`язаннями, строк виконання яких не визначений або визначений моментом вимоги, перебіг позовної давності починається від дня, коли у кредитора виникає право пред`явити вимогу про виконання зобов`язання. Якщо боржникові надається пільговий строк для виконання такої вимоги, перебіг позовної давності починається зі спливом цього строку.

Як вбачається із матеріалів справи, 23.08.2007 року між ЗАТ «ОТП Банк» (правонаступником якого є ПАТ «ОТП Банк», який уступив право вимоги ТОВ «ОТП Факторинг Україна») та ОСОБА_1 був укладений кредитний договір № ML-300/452/2007, відповідно до умов якого банк надав ОСОБА_1 кредит у розмірі 27 869,20 доларів США з датою повернення до 23.08.2027р. зі сплатою 4,99 % річних та FIDR (том 1 а.с.15-18).
Відповідно до п.1.9.1 договору незважаючи на інші положення цього договору, банк має право вимагати дострокового виконання боргових зобов`язань в цілому або у визначеній банком частині у випадку невиконання позичальником та/або поручителем, та/або майновим поручителем своїх боргових та інших зобов`язань за цим договором (в тому числі, але не виключно, встановлених п.2.3.7 та ст. 3 цього договору), та/або умов договору іпотеки, та/або умов договору поруки. При цьому виконання боргових зобов`язань повинно бути проведено позичальником протягом 30 календарних днів з дати одержання позичальником відповідної вимоги.

Сторони кредитних правовідносин врегулювали у договорі питання дострокового повернення коштів, тобто зміни строку виконання основного зобов`язання, та визначили умови такого повернення коштів.

На виконання п.1.9.1. кредитного Договору банком було направлено досудову вимогу позичальникові про погашення заборгованості за кредитним договором за вих. 22-2/108838 від 08.10.2009р. Відповідно до вказаної досудової вимоги позичальник був зобов`язаний протягом 30 календарних днів з дати одержання вимоги сплатити заборгованість за спірним договором (том 2 а.с.91).
Внаслідок неналежного виконання ОСОБА_1 своїх зобов`язань за Договором, виконавчим написом, зробленим приватним нотаріусом ДМНО Бондар І.М. від 20.01.2010 року, в рахунок погашення заборгованості за Договором запропоновано звернути стягнення на вищевказані земельні ділянки (том 2 а.с.80).
Таким чином, банк направивши ОСОБА_1 письмове повідомлення з вимогою про дострокове погашення суми заборгованості за договором, а також отримавши виконавчий напис нотаріуса про звернення стягнення, змінив строк виконання зобов`язання за договором з 23.08.2027 року на 20.01.2010 року.
Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 14.02.2018 року у справі № 564/2199/15-ц (провадження № 61 - 2404 св18).

Відповідно до ст.256 ЦК України позовна давність ? це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.
Відповідно до ст.266 ЦК України зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене майно тощо).
Системний аналіз вказаних норм дає підстави для висновку, що ст. 266 ЦК України встановлює, що строк позовної давності стосовно додаткових позовних вимог, які є похідними від основної вимоги, спливає одночасно зі спливом строку позовної давності щодо основної вимоги, у зв`язку з чим застосування наслідків позовної давності до основної вимоги виключає можливість стягнення процентів поза її межами.
Аналогічна правова позиція викладена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 28.03.2018р. у справі № 444/9519/12-ц (провадження № 61-297св18).
Крім того, відповідно до ч.1 ст.261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.
Статтею 253 ЦК України визначено, що перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.
При цьому початок перебігу позовної давності пов`язується не стільки зі строком дії (припинення дії) договору, як з певними подіями (фактами), які свідчать про порушення прав особи (стаття 261 ЦК України).
За змістом цієї норми початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.
Відповідно до ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.
Згідно з ч.1 ст.259 ЦК України позовна давність, встановлена законом, може бути збільшена за домовленістю сторін. Договір про збільшення позовної давності укладається у письмовій формі.

Матеріалами справи не встановлено, що сторони домовилися між собою щодо збільшення строку позовної давності, встановленої законом.

Відповідач ОСОБА_1 в своїх запереченнях зазначав, що з 2007 року не здійснювали платежів в рахунок виконання умов договору та відповідно не переривали строк позовної давності.

Відповідно до ч.ч.1, 3 ст.264 ЦК України перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку; після переривання перебіг позовної давності починається заново.
Правила переривання перебігу позовної давності застосовуються судом незалежно від наявності чи відсутності відповідного клопотання сторін у справі, якщо в останніх є докази, що підтверджують факт такого переривання.
До дій, що свідчать про визнання боргу або іншого обов`язку, можуть з урахуванням конкретних обставин справи належати, зокрема, часткова сплата боржником або з його згоди іншою особою основного боргу та/або сум санкцій.
При цьому якщо виконання зобов`язання передбачалося частинами або у вигляді періодичних платежів і боржник вчинив дії, що свідчать про визнання лише певної частини (чи періодичного платежу), то такі дії не можуть бути підставою для переривання перебігу позовної давності стосовно інших (невизнаних) частин платежу.
Вчинення боржником дій з виконання зобов`язання вважається таким, що перериває перебіг позовної давності лише за умови, якщо такі дії здійснено самим боржником або за його згодою чи дорученням уповноваженою на це особою.
Не можуть вважатися добровільним погашенням боргу, що перериває перебіг позовної давності, будь-які дії кредитора, спрямовані на погашення заборгованості, зокрема списання коштів з рахунків боржника без волевиявлення останнього, або без його схвалення.
Аналогічний висновок щодо застосування норм права викладено у постанові Верховного Суду України від 08.11.2017р. №6-2891цс16.

Оскільки відповідачі заперечують факт погашення заборгованості за кредитним договором з 2007 року, а також враховуючи, що банком змінено строк дії кредитного договору з 23.08.2027 року на 20.01.2010 року, а тому відсутні підстави для висновку про переривання ОСОБА_1 у червні 2015 року позовної давності.

Водночас, суд 1 інстанції вірно взяв до уваги, те, що ПАТ «ОТП Банк» 08.02.2010 року, звертаючись до Кіровського районного суду м. Дніпропетровська з позовними вимогами до відповідачів про стягнення заборгованості, які ухвалою Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 05.08.2011 року залишені без розгляду, перервав перебіг позовної давності.
Таким чином, останнім днем звернення позивача до суду за захистом свого порушеного права є 05.08.2014 року, тоді як позивач звернувся з даним позовом 26.04.2018 року, а відтак позивач звернувся до суду з порушенням встановленого ст.256 ЦК України трирічного строку позовної давності, про застосування якого було заявлено відповідачами.

Оскільки позивач пропустив строк позовної давності стосовно основної вимоги про повернення тіла кредиту, суд доходить висновку, що відповідно до ст. 266 ЦК України строк позовної давності сплив і стосовно додаткових позовних вимог.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові (ч. 4 ст. 267 ЦК України).

Таким чином, відмовляючи у задоволенні позову в частині стягнення заборгованості за кредитним договором з ОСОБА_1 , суд 1 інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що враховуючи умови кредитного договору, у зв`язку з неналежним виконанням його умов, змінився строк виконання основного зобов`язання (підпункт 1.9.1 кредитного договору) і банк мав право з 20.01.2010 року й протягом трьох років від цієї дати звернутися до суду з позовом, та враховуючи звернення 08.02.2010 року до суду із позовом до відповідачів про стягнення заборгованості, які ухвалою Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 05.08.2011 року залишені без розгляду, чим перервали перебіг позовної давності, то останнім днем звернення позивача до суду за захистом свого порушеного права є 05.08.2014 року, однак позовну заяву подано лише 26 квітня 2018 року, тобто після спливу строку позовної давності, про застосування якої було заявлено відповідачем у суді першої інстанції.

В апеляційній скарзі апелянт посилається на те, що судом 1 інстанції безпідставно застосовано строк позовної давності, оскільки кошти за кредитним договором в належному розмірі не повернуто, згідно розрахунку заборгованості відповідач до 17.06.2015 року сплачував кошти по кредитному договору, а отже позивач звернувся до суду в межах строку позовної давності. Колегія суддів не приймає до уваги зазначені посилання, оскільки відповідно до відзиву на позов, ОСОБА_1 заперечував внесення коштів по кредитному договору після 20.12.2007 року, на підтвердження чого надав копії квитанцій за якими ним були внесенні кошти по договору та таблицю надходження коштів на поточний рахунок “ОТР банк” у 2007 році (том 1 а.с.а.с. 142-147,164-175,180). 
Інша доводи апеляційної скарги зводяться до викладення обставин справи із наданням коментарів та тлумаченням норм чинного законодавства на власний розсуд, висвітлення цих обставин у спосіб, що є зручним для апелянта, що має за мету задоволення апеляційної скарги, а не спростовання висновків суду першої інстанції. 

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог в частині солідарного стягнення заборгованості з поручителя, суді 1 інстанції виходив з того, що рішенням суду договір поруки № SR-300/452/2007 від 23.08.2007 року визнано недійсним, а тому правових підстав для задоволенні цих вимог не має. 

Однак із вказаними висновками суду 1 інстанції колегія суддів не в повній мірі погоджується виходячи з наступного.
Відповідно до статті 553 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов`язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов`язання боржником.
За змістом частин першої, другої статті 554 ЦК України у разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що й боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки.

Матеріалами справи встановлено, що в забезпечення виконання ОСОБА_1 зобов`язань за вказаним кредитним Договором 23.08.2007 року року між банком та ОСОБА_2 був укладений договір поруки № SR-300/452/2007, відповідно до умов якого поручитель зобов`язався перед банком відповідати за виконання ОСОБА_1 усіх зобов`язань перед кредитором в повному обсязі, що виникли з кредитного договору як існуючих в теперішній час, так і тих, що можуть виникнути в майбутньому.
Відповідно до п.1.1. за цим договором поручитель зобов`язується відповідати за повне та своєчасне виконання боржником його боргових зобов`язань перед кредитором за кредитним договором, в повному обсязі таких зобов`язань.
Згідно з п.1.2. Договору поруки поручитель та боржник відповідають як солідарні боржники , що означає, що кредитор може звернутись з вимогою про виконання боргових зобов`язань як до боржника, так і до поручителя, чи до обох одночасно.
Заочним рішенням Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 05.08.2011 року у справі № 2-333/11, яке набрало законної сили 16.08.2011 року, за позовом ПАТ «ОТП Банк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості та за зустрічним позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до ПАТ «ОТП Банк» про визнання договору поруки недійсним, договір поруки № SR-300/452/2007 від 23.08.2007 року визнано недійсним (том 1 а.с.210-211).

Однак, постановою Дніпровського апеляційного суду від 11 червня 2019 року апеляційну скаргу акціонерного товариства “ОТП Банк” - задоволено, рішення Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 05 серпня 2011 року - скасовано. У задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 , ОСОБА_1 до ПАТ “ОТП Банк” про визнання договору поруки недійсним - відмовлено.

Тобто на час винесення оскаржуваного рішення, судове рішення на яке суд 1 інстанції посилався, як на підставу відмови у задоволенні позовних вимог про солідарне стягнення було скасоване.

Оскільки, банк направивши ОСОБА_1 письмове повідомлення з вимогою про дострокове погашення суми заборгованості за договором, а також отримавши виконавчий напис нотаріуса про звернення стягнення, змінив строк виконання зобов`язання за договором з 23.08.2027 року на 20.01.2010 року.
Та враховуючи, звернення ПАТ «ОТП Банк» 08.02.2010 року до Кіровського районного суду м. Дніпропетровська з позовними вимогами до відповідачів про стягнення заборгованості, які ухвалою Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 05.08.2011 року залишені без розгляду, перервав перебіг позовної давності, та відповідно змінив строк пред`явлення вимоги до поручителя.
Останнім днем звернення позивача до суду за захистом свого порушеного права є 05.08.2014 року, тоді як позивач звернувся з даним позовом 26.04.2018 року.

За змістом частини четвертої статті 559 ЦК України (в редакції, що діяла на час ухвалення рішення) порука припиняється після закінчення строку поруки, встановленого договором поруки. Якщо такий строк не встановлено, порука припиняється у разі виконання основного зобов`язання у повному обсязі або якщо кредитор протягом трьох років з дня настання строку (терміну) виконання основного зобов`язання не пред`явить позову до поручителя. Якщо строк (термін) виконання основного зобов`язання не встановлений або встановлений моментом пред`явлення вимоги, порука припиняється, якщо кредитор протягом трьох років з дня укладення договору поруки не пред`явить позову до поручителя. Для зобов`язань, виконання яких здійснюється частинами, строк поруки обчислюється окремо за кожною частиною зобов`язання, починаючи з дня закінчення строку або настання терміну виконання відповідної частини такого зобов`язання.

Враховуючи викладене колегія суддів приходить до висновку, що порука ОСОБА_2 , за договором поруки № SR-300/452/2007 від 23.08.2007 року, укладено в забезпечення виконання ОСОБА_1 зобов`язань за кредитним договором № ML-300/452/2007 від 23.08.2007 року, є припиненою, з підстав визначених ч. 4 ст. 559 ЦК України (в редакції, що діяла на час ухвалення рішення).

Таким чином, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції, відповідно до роз`яснень, наданих в п.19 Постанови Пленуму ВСУ “Про судову практику розгляду цивільних справ в апеляційному порядку ” № 12 від 24.10.2008 року, підлягає зміні в частині обґрунтування відмови у задоволенні позовних вимог про солідарне стягнення заборгованості з ОСОБА_2 , з вище вказаних підстав.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 376, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю “ОТП Факторинг Україна” - задовольнити частково.

Рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 29 липня 2019 року змінити в частині обґрунтування відмови у задоволенні позовних вимог про солідарне стягнення заборгованості з ОСОБА_2 .

В іншій частині рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 29 липня 2019 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та підлягає касаційному оскарженню в порядку та строки, що визначенні чинним законодавством.

Судді: