ПЕРШИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 
18 серпня 2020 року           справа №360/1362/20 

приміщення суду за адресою: 84301, м. Краматорськ вул. Марата, 15

Перший апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: судді-доповідача Казначеєва Е.Г., суддів Гайдара А.В., Міронової Г.М., розглянув в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Головного управління Національної поліції в Луганській області  на рішення Луганського окружного адміністративного суду від 13 травня 2020 р.  у справі  № 360/1362/20 (головуючий І інстанції К.Є. Петросян)  за позовом   ОСОБА_1  до  Головного управління Національної поліції в Луганській області про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити певні дії,-

                                                        ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (далі - позивач, ОСОБА_1 ) звернувся до Луганського окружного адміністративного суду з позовом до Головного управління Національної поліції в Луганській області (далі - відповідач), в якому просив:  визнати протиправною бездіяльність відповідача щодо невиплати позивачу грошової компенсації за невикористані дні додаткові відпустки як учаснику бойових дій за період 2015-2016 роки; зобов`язати відповідача нарахувати та виплатити позивачу грошову компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за період з 2015 по 2016 роки.
Рішенням Луганського окружного адміністративного суду від 13 травня 2020 року адміністративний позов задоволено, а саме суд: визнав протиправною бездіяльність Головного управління Національної поліції в Луганській області щодо не нарахування та невиплати ОСОБА_1 грошової компенсації за невикористані дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за 2015 - 2016 роки, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення зі служби в поліції 20 липня 2016 року; зобов`язав Головне управління Національної поліції в Луганській області нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за 2015-2016 роки, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення зі служби в поліції 20 липня 2016 року.
Відповідач, не погоджуючись з рішенням суду, подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом норм матеріального права просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким відмовити в задоволенні позовних вимог у повному обсязі. На обґрунтування апеляційної скарги зазначено, що грошова компенсація як соціальна гарантія може бути виплачена у разі наявності відповідного права на відпустки. Відповідач вважає, що позивач не набув права на отримання грошової компенсації за не отриману додаткову відпустку. Зі змісту частини 1  статті 92 Закону України «Про Національну поліцію» від 02.07.2015 № 580-VIII (далі - Закон № 580), у вказаному Законі йдеться лише про "щорічні чергові оплачувані відпустки", а тому у частині 10  статті 93 Закону № 580, відповідно до якого за невикористану в році звільнення відпустку поліцейським, які звільняються з поліції, виплачується грошова компенсація відповідно до закону, йдеться про щорічну чергову оплачувану відпустку (яка відповідно до  статті 93 Закону № 580 складається з щорічної основної оплачуваної відпустки та щорічної додаткової оплачуваної відпустки). Тобто поліцейському, який звільняється зі служби в поліції, виплачується грошова компенсація за невикористану в році звільнення "щорічну чергову оплачувану відпустку". До інших видів відпусток, які надаються поліцейському, що вказані у частині 2  статті 92 Закону № 580, застосовуються норми законодавства про відпустки. З урахуванням правил законодавчої техніки вбачається, що зазначений вид відпустки - додаткова відпустка із збереженням заробітної плати учаснику бойових дій, не є щорічною відпусткою. Вищевказана відпустка надається за конкретний календарний рік зі збереженням заробітної плати; не переноситься та не продовжується у разі тимчасової непрацездатності працівника; не надається за минулий рік та не може бути поділена на частини. Право на неї працівник може реалізувати протягом календарного року, конкретний період та черговість її надання визначаються за погодженням між працівником і роботодавцем. Отже, норми Закону України «Про відпустки» передбачені для щорічних відпусток (ст. 10-12 Закону), та на порядок надання такої відпустки не поширюються. У разі не використання додаткової відпустки працівником у поточному році, який мав право на її отримання, додаткова відпустка не підлягає грошовій компенсації при звільненні. Таку думку виразило Міністерство соціальної політики України у листі від 04 серпня 2016 року № 430/13/116-16 та 23 вересня 2016 року № 531/13/116-16. Належність до виплати позивачу компенсації за невикористані дні додаткової відпустки за 2015-2016 роки зі збереженням грошового забезпечення як учаснику бойових дій в наказі ГУНП в Луганській області від 20.07.2016 №470 о/с про звільнення позивача зі служби в поліції не визначена. Позивач наказ ГУНП в Луганській області від 20.07.2016 №470 о/с, не оскаржив, а тому вимога про зобов`язання відповідача нарахувати та виплатити грошову компенсацію за невикористані календарні дні додаткової соціальної відпустки як учаснику бойових дій за період 2015-2016 роки є передчасною та такою, що суперечить законодавчо закріпленій процедурі проведення таких виплат, що узгоджується з приписами пункту 8 розділу III Порядок № 260 від 06 квітня 2016 року.
Відповідно до частини 1 статті 311 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції розглянув справу в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.
Суд, заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, здійснюючи апеляційний перегляд у межах доводів та вимог апеляційної скарги, відповідно до частини 1 статті 308 Кодексу адміністративного судочинства України, встановив наступне.
ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є учасником бойових дій, що підтверджено посвідченням учасника бойових дій серії НОМЕР_1 від 06 листопада 2015 року, відповідно до якого позивач має пільги, встановлені законодавством України для ветеранів війни - учасників бойових дій (а.с.7-9).
Згідно з довідкою відповідача від 09.04.2020, позивач проходив службу  в органах внутрішніх справ з 17.08.2007 по 06.11.2015 та в Національній поліції України з 07.11.2015 по 20.07.2016 на посадах атестованого складу (а.с.33).
Відповідно до витягу з наказу № 470 о/с від 20.07.2016 "По особовому складу" звільнено зі служби в поліції старшого лейтенанта поліції ОСОБА_1 (М-167619), старшого слідчого Сєвєродонецького відділу поліції Головного управління Національної поліції в Луганській області за ст. 77 ч. 1 п. 7 (за власним бажанням), з 20.07.2016, з вислугою років на день звільнення у календарному обчисленні: 08 років 11 місяців 03 дні, відрахувавши з грошового забезпечення кошти за 17 діб щорічної чергової основної оплачуваної відпустки. Вказаний витяг з наказу позивач отримав 20.07.2016 (а.с.12,31).
З довідки начальника сектору кадрового забезпечення Сєвєродонецького відділу поліції від 06.04.2020 № 10752/111/34-2020 вбачається, що позивач за період проходження служби у вказаному відділі не використав додаткову оплачувану відпустку, як учасник бойових дій за 2015 рік у кількості 14 днів та за 2015 рік, також у кількості 14 днів. З рапортами про виплату грошової компенсації за невикористані дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за 2015-2016 роки не звертався (а.с.34).
Листом Головного управління Національної поліції в Луганській області відділу правового забезпечення ГУНП в Луганській області надано копії документів, підтверджуючих проведення остаточного розрахунку при звільненні з позивачем (а.с.25-30).
Надаючи правову оцінку встановленим обставинам справи та фактам, здійснюючи апеляційний перегляд у межах доводів та вимог апеляційної скарги, відповідно до частини 1 статті 308 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції зазначає наступне.
Спірним у цій справі є право позивача на отримання грошової компенсації за невикористані під час проходження військової служби з 2015 по 2018 роки дні відпустки як учаснику бойових дій.
Відповідно до частини 2 статті 19 Конституції України органи державної влади, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Закон України «Про Національну поліцію» визначає правові засади організації та діяльності Національної поліції України, статус поліцейських, а також порядок проходження служби в Національній поліції України.
Приписами частини 1 та 2  статті 92 Закону № 580 встановлено, що поліцейським надаються щорічні чергові оплачувані відпустки в порядку та тривалістю, визначених цим Законом.
Поліцейському надаються також додаткові відпустки у зв`язку з навчанням, творчі відпустки, соціальні відпустки, відпустки без збереження заробітної плати (грошового забезпечення) та інші види відпусток відповідно до законодавства про відпустки.
Отже, Законом визначено право поліцейських на отримання додаткових відпусток, зокрема соціальних відпусток та інших видів визначених законодавством про відпустки.
 Згідно із пунктом 12 частини 1 статті 12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» від 22 жовтня 1993 року № 3551-XII (далі - Закон № 3551-ХІІ), учасникам бойових дій надаються такі пільги, як використання чергової щорічної відпустки у зручний для них час, а також одержання додаткової відпустки із збереженням заробітної плати строком 14 календарних днів на рік.
Статтею 4 Закону України «Про відпустки» від 05 листопада 1996 року № 504/96-ВР (далі - Закон № 504/96-ВР) передбачено такі види щорічних відпусток: основна відпустка (стаття 6 цього Закону); додаткова відпустка за роботу зі шкідливими та важкими умовами праці (стаття 7 цього Закону); додаткова відпустка за особливий характер праці (стаття 8 цього Закону); інші додаткові відпустки, передбачені законодавством.
 Відповідно до статті 16-2 Закону № 504/96-ВР, учасникам бойових дій, постраждалим учасникам Революції Гідності, особам з інвалідністю внаслідок війни, статус яких визначений Законом України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», особам, реабілітованим відповідно до Закону України «Про реабілітацію жертв репресій комуністичного тоталітарного режиму 1917-1991 років», із числа тих, яких було піддано репресіям у формі (формах) позбавлення волі (ув`язнення) або обмеження волі чи примусового безпідставного поміщення здорової людини до психіатричного закладу за рішенням позасудового або іншого репресивного органу, надається додаткова відпустка зі збереженням заробітної плати тривалістю 14 календарних днів на рік.
За приписами частини 2, 9, 10 статті 93 Закон № 580, тривалість щорічної основної оплачуваної відпустки поліцейського становить тридцять календарних днів, якщо законом не визначено більшої тривалості відпустки. Поліцейським у рік звільнення за власним бажанням, за віком, через хворобу чи скорочення штату в році звільнення, за їх бажанням, надається чергова відпустка, тривалість якої обчислюється пропорційно з розрахунку однієї дванадцятої частини відпустки за кожний повний місяць служби в році звільнення. При звільненні поліцейського проводиться відрахування з грошового забезпечення надмірно нарахованої частини чергової відпустки за час невідпрацьованої частини календарного року. За невикористану в році звільнення відпустку поліцейським, які звільняються з поліції, виплачується грошова компенсація відповідно до закону.
Отже, відповідно до Закону не зазначено за конкретно яку відпустку виплачується грошова компенсація.
Згідно частини 2 статті 94 Закону №580,  порядок виплати грошового забезпечення визначає Міністр внутрішніх справ України.
Наказом Міністерства внутрішніх справ від 06.04.2016 № 260 затверджено Порядок та умови виплати грошового забезпечення поліцейським Національної поліції та курсантам вищих навчальних закладів МВС із специфічними умовами навчання (далі - Порядок № 260), який визначає критерії виплати грошового забезпечення поліцейським Національної поліції та курсантам вищих навчальних закладів МВС із специфічними умовами навчання, які здійснюють підготовку поліцейських.
Приписами пункту 8 розділу III Порядку № 260, поліцейським, які відповідно до законодавства України мають право на відпустку зі збереженням грошового забезпечення, виплата грошового забезпечення здійснюється в розмірі, що вони одержували на день вибуття у відпустку, з розрахунку посадового окладу, установленого за основною штатною посадою, окладу за спеціальним званням, щомісячних додаткових видів грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, які мають постійний характер), премії за поточний місяць.
Положеннями абзаців 7 та 8 пункту 8 розділу ІІІ Порядку № 260 передбачено, що за невикористану в році звільнення відпустку поліцейським, які звільняються з поліції, виплачується грошова компенсація відповідно до чинного законодавства. Виплата грошової компенсації за невикористану в році звільнення відпустку проводиться, виходячи з розміру місячного грошового забезпечення, право на отримання якого поліцейський має відповідно до чинного законодавства, на день звільнення із служби. При цьому одноденний розмір грошового забезпечення визначається шляхом ділення розміру грошового забезпечення на 30 календарних днів. Кількість днів для виплати грошової компенсації за невикористану відпустку вказується в наказі про звільнення.
Отже, відповідно Порядком також не зазначено за конкретно яку відпустку виплачується грошова компенсація.
Тобто, вказані норми в сукупності свідчать про те, що у випадку звільнення поліцейського - учасника бойових дій, йому виплачується компенсація за всі невикористані ними дні відпустки, у тому числі за невикористані дні додаткової відпустки, передбаченої статтею 16-2 Закону № 504/96-ВР та статтею 12 Закону № 3551-ХІІ.
Суд не приймає посилання апелянта на те, що за своєю природою додаткова відпустка із збереженням заробітної плати, яка надається учасникам бойових дій, відповідно до положень Закону № 3551-ХІІ не є видом відпустки який надається щорічно, оскільки пунктом 12 частини 1 статті 12 Закону № 3551-ХІІ, державою гарантується надання учасникам бойових дій пільг, зокрема, додаткової відпустки із збереженням заробітної плати, строком 14 календарних днів на рік. Тобто, зазначені вище норми фактично встановлюють право особи, яка є учасником бойових дій, на отримання додаткової відпустки із збереженням заробітної плати строком 14 календарних днів кожного року.
Таким чином, суд погоджується з висновками судом першої інстанції, що положення Закону № 3551-ХІІ не обмежують та не припиняють право учасника бойових дій на отримання у рік звільнення виплати грошової компенсації за всі невикористані дні додаткової відпустки.
Аналогічний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду від 07 травня 2020 року у справі №360/4127/19.
Європейський суд з прав людини у рішенні від 30.04.2013 у справі «Тимошенко проти України» (заява № 49872/11) вказав на необхідності дотримання принципу юридичної визначеності, який означає, що застосування національного законодавства має бути передбачуваним тією мірою, щоб воно відповідало стандарту «законності», передбаченому Конвенцією - стандарту, що вимагає, щоб усе законодавство було сформульовано з достатньою точністю для того, щоб надати особі можливість - за потреби, за відповідної консультації - передбачати тією мірою, що є розумною за відповідних обставин, наслідки, які може потягнути за собою її дія (параграф 264).
З огляду на зазначене, суд апеляційної інстанції зазначає, що при звільненні поліцейського учасника бойових дій позивача, він мав право на отримання грошової компенсації за невикористану ним у 2015-2016 роках додаткову відпустку.
Суд не приймає посилання апелянта на те, що позивачем не оскаржено наказ про звільнення в частині визначення днів невиплаченої відпустки, оскільки такий підхід порушує право позивача на отримання встановлених діючим законодавством сум грошового забезпечення, крім того, відповідач наділений правом на самостійне внесення змін до наказу про звільнення з огляду на покладені на нього делеговані повноваження.
Судне приймає посилання апелянта на ненадання рапортів позивачем про виплату спірної компенсації, оскільки рапорт не є обов`язковою передумовою для отримання позивачем належних йому сум грошової компенсації.
З урахуванням викладеного, суд погоджується з висновком суду першої інстанції, що на час прийняття наказу відповідачем протиправно не було здійснено нарахування та невиплату грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за 2015-2016 роки, передбаченої пунктом 12 частини 1 статті 12 Закону № 3551,  а тому правомірно задоволено позов .
Також, суд апеляційної інстанції зазначає, що фактично доводи апеляційної скарги ґрунтуються на поясненнях та обставинах які надавались апелянтом суду першої інстанції в ході розгляду справи, які судом було досліджено та надано їм оцінку. Апелянтом в скарзі не наведено жодного доводу та доказів в спростування або помилковість висновків суду першої інстанції, не зазначено в чому саме полягає порушення судом першої норм матеріального права або помилковість оцінки обставин в справі. 
Доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про те, що при розгляді справи судом першої інстанції було неправильно застосовано норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, чи порушено норми процесуального права.
Статтею 316 КАС України визначено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, тому при таких обставинах апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а рішення суду без змін.
Керуючись статями 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

                                                           ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Головного управління Національної поліції в Луганській області  на рішення Луганського окружного адміністративного суду від 13 травня 2020 р.  у справі  № 360/1362/20 - залишити без задоволення.
Рішення Луганського окружного адміністративного суду від 13 травня 2020 р.  у справі  № 360/1362/20 - залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати прийняття та не підлягає касаційному оскарженню до Верховного Суду, крім випадків, встановлених п.2 ч.5 ст.328 Кодексу адміністративного судочинства України. 
Повне судове рішення складено та підписано колегією суддів 18 серпня 2020 року.

Суддя-доповідач:                                                                   Е.Г. Казначеєв

Судді                                                                                        А.В. Гайдар

                                                                                                Г.М. Міронова