справа № 369/1898/18                     
головуючий у суді І інстанції Дубас Т.В.
провадження № 22-ц/824/2341/2020
суддя-доповідач у суді ІІ інстанції  Мостова Г.І.
 
ПОСТАНОВА
Іменем України
 
14 вересня 2020 року                                                                                     м. Київ
 
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого судді Мостової Г.І.
суддів Волошиної В.М., Слюсар Т.А.,
за участю секретаря судового засідання Сердюк К.О.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 09 серпня 2019 року 
у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості, -
в с т а н о в и в :
У лютому  2018 року ОСОБА_1 звернулась до Києво-Святошинського районного суду Київської області з позовом до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості, який обґрунтований тим, що 21 вересня 2017 року між нею та відповідачем - ОСОБА_2 було укладено договір позики грошових коштів, який оформлений відповідною розпискою. Згідно з умовами договору позики відповідач отримала від позивача 60 000 доларів США, які зобов`язалася повернути до 23 жовтня 2017 року. Однак, відповідач своє грошове зобов`язання не виконала, позику не повернула.
Позивач зазначала, що неодноразово зверталася до відповідача з вимогою про повернення позики, однак жодних дій, спрямованих на виконання грошового зобов`язання останньою вчинено не було.
Позивач, посилаючись на положення статей 524, 533 ЦК України та, враховуючи офіційний курс долара, встановлений Національним банком України на день подання позову (19 лютого 2018 року), просила суд стягнути з ОСОБА_2 на свою користь заборгованість у розмірі 1 619 400 грн за договором позики від 21 вересня 2017 року та судові витрати.
Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 09 серпня 2019 року у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості відмовлено.
Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції обґрунтував свої висновки тим, що зі змісту розписки від 21 вересня 2017 року не вбачається, що правовідносини між позивачем і відповідачем виникли саме за договором позики, оскільки відсутні істотні умови такого договору щодо: отримання позичальником у борг грошових коштів та зобов`язання їх повернути. Також, суд першої інстанції виходив з того, що ця копія розписки від 21 вересня 2017 року не є достовірним документом, оскільки позивачем не пред`явлено до суду його оригіналу.
Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 звернулася до суду з апеляційною скаргою, у якій просила скасувати рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 09 серпня 2019 року та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги.
Апеляційна скарга мотивована тим, що під час ухвалення рішення, суд першої інстанції не в повній мірі з`ясував усі фактичні обставини справи, не сприяв повному, об`єктивному її розгляду та не надав об`єктивної оцінки наявним доказам, поданих позивачем, та наявних в матеріалах справи, а саме не врахував, що
договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками; 
відповідач на сьогодні грошове зобов`язання не виконала, борг не повернула;
відповідно до частини 1 пункту 5 частини 2 статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способом захисту цивільних прав та інтересів може бути, зокрема примусове виконання обов`язку в натурі. Таким чином, законні права та інтереси позивача порушені та підлягають захисту у судовому порядку шляхом стягнення з відповідача суми боргу у розмірі 1 619 400 грн.
Отже, оскаржуване рішення суду є незаконним і ухваленим із порушенням норм матеріального та процесуального права. 
Колегія суддів, вислухавши доповідь судді-доповідача, вивчивши матеріали справи, доводи апеляційної скарги,  вважає, що апеляційна скарга  не підлягає задоволенню з огляду на таке.
Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
Статтею 1047 ЦК України визначено, що договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.
Договір позики є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за ним, у тому числі повернення предмета позики або визначеної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.
За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми.
Отже, досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти їх справжню правову природу, незалежно від найменування документа, незважаючи на найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки.
Крім того, частиною першою статті 1049 ЦК України встановлено, що за договором позики позичальник зобов`язаний повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором.
Таким чином, розписка як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити умови отримання позичальником в борг із зобов`язанням її повернення та дати отримання коштів.
У разі пред`явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання. Для цього, з метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України суд повинен встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов. Аналогічний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду від 08 липня 2019 року у справі № 524/4946/16-ц та постанові Верховного Суду України від 11 листопада 2015 у справі № 6-1967цс15.
 
З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 звернулась з позовом до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики у розмірі 1 619 400 грн за договором позики від 21 вересня 2017 року.
Відповідно до копії розписки від 21 вересня 2017 року, зазначено, що ОСОБА_2 цією розпискою засвідчує факт отримання нею коштів від ОСОБА_1 у розмірі шістдесят тисяч доларів США до 23 жовтня 2017 року. 
Як встановлено, судом першої інстанції зазначена в копії розписки дата її складання - 21 вересня 2017 року співпадає з датою укладення договору купівлі-продажу житлового будинку та договору купівлі-продажу земельної ділянки, за умовами яких відповідач ОСОБА_2 продала, а позивач ОСОБА_1 придбала у власність житловий будинок АДРЕСА_1 та земельну ділянку під будинком площею 0,25 га кадастровим №3222480401:01:001:0082. Ці договори посвідчені 21 вересня 2017 року приватним нотаріусом Києво-Святошинського районного округу Київської області Герасимів Ю.В. та зареєстровані у реєстрі відповідно за № 4714 та № 4715 (а.с. 164-187, 188-214 т. 1).
Підсумовуючи викладене, колегія апеляційного суду погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що із дійсного змісту копії розписки від 21 вересня 2017 року не вбачається, що спірні правовідносини між позивачем і відповідачем виникли саме за договором позики, оскільки відсутні істотні умови такого договору щодо отримання позичальником у борг коштів із зобов`язанням їх повернути.
Також, з матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 своїм підписом завірила копію цієї розписки, із зазначенням  «згідно з оригіналом» (а.с. 17 т. 1). 
У письмовій заяві від 26 грудня 2018 року позивач ОСОБА_1 повідомила суд, що оригінал вказаної розписки у неї відсутній, оскільки 20 грудня 2018 року вона на зупинці громадського транспорту вона виявила відсутність гаманця, в якому знаходилась боргова розписка ОСОБА_2 . До заяви додані докази звернення позивача до Святошинського УП ГУНП України у місті Києві з цього приводу (а.с. 121-122, 139-140 т. 1).
Відповідно до частини 2 статті 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
Кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (стаття 81 ЦПК України).
 
Підсумовуючи викладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що в цьому випадку копія розписки від 21 вересня 2017 року відповідача ОСОБА_2 про отримання нею коштів від позивача ОСОБА_1 без пред`явлення суду її оригіналу не є достовірним доказом, на підставі якого суд першої інстанції може встановити факт укладення між позивачем та відповідачем договору позики.
Відповідно до частин 3,7 статті 102 ЦПК України висновок експерта може бути підготовлений на замовлення учасника справи або на підставі ухвали суду про призначення експертизи. У висновку експерта має бути зазначено, що він попереджений (обізнаний) про відповідальність за завідомо неправдивий висновок, а у випадку призначення експертизи судом - також про відповідальність за відмову без поважних причин від виконання покладених на нього обов`язків.
Згідно з Висновком спеціаліста № ЕD-1726-7-1298.19, почеркознавчого дослідження копії розписки від 21 вересня 2017 року, складеного 25 березня 2019 року судовим експертом ОСОБА_3 ТОВ «Судова незалежна експертиза України», проведеного за заявою представника позивача ОСОБА_4 за результатом дослідження експертом зазначено:
«В зв`язку з тим, що при дослідженні копії досліджуваного підпису не можливо виявити ознаки технічної підробки, крім цього не можливо за відсутності наявних ознак монтажу елементів об`єктів вважати, що такі відсутні, проведене дослідження наданої копії підпису та дані висновки носять виключно орієнтуючий характер. Підпис від імені ОСОБА_2 у розписці від 21 вересня 2017 року ймовірно виконаний ОСОБА_2 , що, в свою чергу, не можливо розглядати як повний висновок, для отримання якого необхідно дослідити оригінал підпису та в достатній кількості оригінали зразків підпису та почерку ОСОБА_2 » (154-159 т. 1)
Як вбачається у Висновку спеціаліста не зазначено, що судовий експерт ОСОБА_3 попереджений (обізнаний) про відповідальність за завідомо неправдивий висновок, як того вимагає стаття 102 ЦПК України.
Враховуючи викладене, колегія апеляційного суду погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що з цього почеркознавчого дослідження копії розписки від 21 вересня 2017 року вбачається, що його висновки зроблені як висування припущень і носять виключно орієнтуючий характер.
Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Ухвалою Київського апеляційного суду від 03 лютого 2020 року  задоволено клопотання ОСОБА_1 про відстрочення сплати судового збору. Відстрочено сплату судового збору у сумі 13 215 грн до ухвалення судового рішення судом апеляційної інстанції.
Відповідно до частин 1, 13 статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Відповідно до пункту 4 частини 1 статті 382 ЦПК України у резолютивній частині постанови суду апеляційної інстанції зазначається розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.
Керуючись статтями 367, 369, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд, -
п о с т а н о в и в :
 
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
 
Рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 09 серпня 2019 року залишити без змін.
 
Стягнути з ОСОБА_1 в дохід бюджету України судовий збір у розмірі 13 215 грн за розгляд справи в суді апеляційної інстанції.
 
Інформація про боржника: ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , адреса місця реєстрації: АДРЕСА_2 ).
 
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту судового рішення безпосередньо до Верховного Суду.
 
Повний текст постанови складено 24 вересня 2020 року.

 
 
Головуючий                                                                        Г.І. Мостова
 
Судді                                                                                     В.М. Волошина
 
                                                                                                     Т.А. Слюсар