УКРАЇНА 
Житомирський апеляційний суд 

Справа №295/12513/18 Головуючий у 1-й інст. Лєдньов Д. М. 
Категорія 68 Доповідач Коломієць О. С.  

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 червня 2020 року Житомирський апеляційний суд у складі:
головуючого судді: Коломієць О.С.,
суддів:                 Талько О.Б., Шевчук А.М.
з участю секретаря 
судового засідання         Драч Т.А. 
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Житомирі цивільну справу №295/12513/18 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про зміну розміру аліментів та за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , за участю третіх осіб – Служби у справах дітей Житомирської міської ради, Служби у справах дітей та сім`ї Київської міської державної адміністрації, Боярської міської ради, Києво-Святошинської районної державної адміністрації Київської області про визначення місця проживання дитини
за апеляційною скаргою  ОСОБА_2  на рішення Богунського районного суду м. Житомира від 12 лютого 2020 року, ухвалене під головуванням судді Лєдньова Д.М. в м.Житомирі 
в с т а н о в и в:
У вересні 2018 року позивач ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом про зміну розміру аліментів, що стягуються з відповідача ОСОБА_2 на її користь на утримання малолітнього ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 відповідно до рішення Богунського районного суду м. Житомира від 05.12.2016 р. у справі № 295/8919/16. В обґрунтування своїх вимог зазначила, що розмір аліментів, визначений вказаним вище рішенням суду в розмірі 600,00 грн., є недостатнім для забезпечення виконання обов`язків щодо утримання дитини. На момент звернення до суду з позовом значно збільшилися повсякденні потреби сина, зокрема, витрати на харчування, на придбання одягу, освітні заходи та оздоровлення дитини. У зв`язку з чим, позивач просила змінити розмір аліментів, збільшивши його з 600 грн. до 2500,00 грн. щомісяця.
У березні 2019 року відповідач ОСОБА_2 подав зустрічний позов, в якому просив визначити місце проживання сина разом з ним у м. Києві. Обґрунтовуючи такі вимоги тим, що матір не може мати виняткових прав на дитину, при вирішенні даного питання суд повинен виходити, перш за все, з інтересів дитини.
Рішенням Богунського районного суду м. Житомира від 12 лютого 2020 року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволені частково. Змінено розмір аліментів, що стягуються на утримання малолітнього сина  ОСОБА_4 з 600,00 грн. до 1800 грн. щомісячно, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з дня набрання рішенням суду законної сили і до її повноліття.
У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 про визначення місця проживання дитини відмовлено. Вирішено питання про судові витрати.
Не погоджуючись із таким рішенням суду, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом норм матеріального і процесуального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким направити справу на новий розгляд за встановленою підсудністю. В обґрунтування доводів, зокрема, зазначив, що рішення прийняте з порушенням правил територіальної підсудності, оскільки малолітній син проживав разом з ним у Святошинському районі м. Києва. Скаржник вважає, що висновок Києво-Святошинської районної державної адміністрації Київської області про доцільність визначення місця проживання дитини з матір`ю є таким, що не відповідає вимогам закону, оскільки прийнятий та оформлений зі значними порушеннями. Крім того, зазначає, що повноваження Києво-Святошинської РДА як органу опіки та піклування не підтверджені відповідними документами. У висновку не зазначені умови проживання їхньої дитини, чи працює позивач та чи отримує дохід. Також скаржник звертає увагу на те, що зі сторони позивача йому чиняться перешкоди у спілкуванні з дитиною. Суд не дослідив обставини справи, що мають істотне значення для її вирішення, у зв`язку з чим ухвалив необґрунтоване та незаконне рішення, яке підлягає скасуванню.
Позивач ОСОБА_1 проти доводів апеляційної скарги заперечила, надіславши відзив, у якому просила відмовити в задоволенні апеляційної скарги, а рішення Богунського районного суду м. Житомира залишити без змін. Рішення суду вважає законним, обґрунтованим та прийнятим у повній відповідності з нормами матеріального та процесуального права, а твердження апелянта безпідставними як такі, що не ґрунтуються на чинному законодавстві та доказах наданих сторонами.
Відповідач та представник відповідача в судовому засіданні доводи апеляційної скарги підтримали, рішення суду першої інстанції просили скасувати та відмовити у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 . 
Позивач проти доводів апеляційної скарги заперечувала, просили залишити в силі рішення першої інстанції з підстав, викладених у відзиві на апеляційну скаргу.
Інші учасники справи в судове засідання не з`явилися, хоча про дату час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином. З урахуванням положень ч. 2 ст. 372 ЦПК України, колегія суддів вважає за можливе розглянути справу за відсутності осіб, які не з`явилися в судове засідання.
Розглянувши справу в межах, визначених ст.367 ЦПК України, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення з наступних підстав.
Судом під час розгляду справи встановлено, що ОСОБА_5 та ОСОБА_2 перебували у зареєстрованому шлюбі, який розірвано на підставі рішення Богунського районного суду м. Житомира від 05 грудня 2016 року. 
Сторони у справі є батьками малолітнього сина ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Відповідно до рішення Богунського районного суду м. Житомира від 05.12.2016 р. з відповідача ОСОБА_2 на користь  ОСОБА_7 стягнуто аліменти у твердій грошовій сумі у розмірі 600,00 грн. на утримання сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 щомісячно. 
Задовольняючи частково позовні вимоги ОСОБА_1 про зміну розміру аліментів, суд першої інстанції виходив з положень статей 182, 192 СК України та керуючись принципом виваженості та справедливості встановив, що розмір аліментів має відповідати розміру встановленому ст. 7 ЗУ «Про Державний бюджет України на 2020 рік».  
Відмовляючи у задоволенні зустрічних вимог ОСОБА_2 про визначення місця проживання дитини з батьком, суд виходив з інтересів дитини, наданих сторонами доказів, норм СК України, врахувавши при цьому висновок органу опіки та піклування, відповідно до якого місцем проживання малолітнього ОСОБА_4 доцільно визначити з матір`ю  ОСОБА_1 .
Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Зазначеним вимогам закону рішення суду першої інстанції не відповідає.
Стаття 15 ЦК України закріплює право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
У частині першій статті 3 Конвенції про права дитини визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.
Відповідно до статей 150, 180 СК України батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, матеріально утримувати дитину до повноліття.
Частинами 1,3 ст. 181 СК України визначено, що способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина.
Частиною першою статті 192 СК України  встановлено, що розмір аліментів, визначений за рішенням суду або за домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом.
Згідно з пунктом 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справи щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» розмір аліментів, визначений судовим рішенням або за домовленістю між батьками, суд може змінити за позовом платника або одержувача аліментів у зв`язку зі зміною матеріального чи сімейного стану, погіршення чи поліпшення здоров`я когось із них.
Враховуючи зміст статей 181,192 СК України, розмір аліментів, визначений рішенням суду, не вважається незмінним. Отже, у зв`язку із значним покращенням матеріального становища платника аліментів матір дитини може подати до суду заяву про збільшення розміру аліментів. Значне погіршення матеріального становища батька може бути підставою для його вимоги про зменшення розміру аліментів.
Сімейний кодекс України передбачає підстави для зміни розміру аліментів, визначеного за рішенням суду, але не пов`язує їх зі способом присудження (частина третя статті 181 СК України). Стаття 192 СК України тільки вказує на можливість змінити раніше встановлений розмір аліментів за наявності доведених в судовому порядку підстав, а саме: зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом.
З огляду на відсутність імперативної заборони змінювати розмір аліментів шляхом зміни способу їх присудження, за положеннями статті 192 СК України зміна розміру аліментів може мати під собою й зміну способу їх присудження (зміна розміру аліментів, стягнутих за рішенням суду у частці від заробітку (доходу) матері, батька дитини на розмір аліментів у певній твердій грошовій сумі та навпаки).
При розгляді позовів, заявлених із зазначених підстав, застосуванню підлягає не тільки стаття 192 СК України, але й низка інших норм, присвячених обов`язку батьків утримувати своїх дітей (стаття 182 «Обставини, які враховуються судом при визначенні розміру аліментів», стаття 83 «Визначення розміру аліментів у частці від заробітку (доходу) матері, батька дитини», стаття 184 «Визначення розміру аліментів у твердій грошовій сумі»).
Виходячи з наведених положень закону, при вирішенні вимог щодо зміни розміру раніше стягнутих аліментів суд зобов`язаний з`ясувати матеріальний та сімейний стан як платника аліментів, так і стягувача, погіршення чи поліпшення їх здоров`я.
Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо посилення захисту права дитини на належне утримання шляхом вдосконалення порядку стягнення аліментів» від 17 травня 2017 року № 037-VIII та від 03.07.2018 року № 2475- VIII частину другу статті 182 СК України викладено в такій редакції: «Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатнього заробітку (доходу) платника аліментів.» 
Отже, вказаним законом збільшено мінімальний розмір аліментів, які підлягають стягненню з платника аліментів. Визначаючи розмір аліментів на дитину (дітей), суд не може визначити їх розмір на одну дитину менше ніж 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. 
Звертаючись до суду із позовом, ОСОБА_1 просила змінити розмір аліментів, стягнутих за рішенням суду з твердої грошової суми в розмірі 600, грн. до 2500 грн. на дитину щомісячно, посилаючись на те, що визначений раніше розмір аліментів є недостатнім для утримання дитини, оскільки за цей період значно збільшилися повсякденні потреби сина, витрати на харчування, на придбання одягу, освітні заходи та оздоровлення дитини. 
Однак будь-яких доказів, які б підтверджували зміну матеріального чи сімейного стану, погіршення чи поліпшення здоров`я сторін суду позивач не подавала, як і не довела достатності заробітку (доходу) відповідача для стягнення аліментів у визначеному розмірі. 
При цьому безпідставними є доводи позивача про зміну її матеріального стану у зв`язку із зростанням вартості життя в України, враховуючи, що вказана обставина стосується як позивача, так і відповідача у справі.
Враховуючи, що в матеріалах справи відсутні докази покращення матеріального стану відповідача після ухвалення рішення про стягнення аліментів та погіршення стану позивача, рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню та ухваленню в цій частині нового про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 .
Частиною третьою ст. 51 Конституції України визначено, що сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.
Відповідно до ч.1 ст. 160, ч.1 ст. 161 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків.
У ст. 161 СК передбачено, що якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення.
Згідно зі ст. 12 ЗУ «Про охорону дитинства» виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.
У частині першій статті 3 Конвенції про права дитини визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.
При розгляді справ щодо місця проживання дитини суди насамперед мають виходити з інтересів самої дитини, враховуючи при цьому сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан тощо.
Європейський суд з прав людини зауважує, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків (HUNT v. UKRAINE, № 31111/04, § 54, ЄСПЛ, від 07 грудня 2006 року). При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (MAMCHUR v. UKRAINE, № 10383/09, § 100, ЄСПЛ, від 16 липня 2015 року).
При розгляді справ щодо місця проживання дитини суди насамперед мають виходити з інтересів самої дитини (враховуючи, при цьому, сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан тощо) та балансу між інтересами дитини, правами батьків на виховання дитини й обов`язком батьків діяти в її інтересах.
Відмовляючи у задоволенні зустрічних вимог ОСОБА_2 та не визначивши місце проживання дитини з жодним із батьків, суд першої інстанції, залишив невирішеним спір у цій частині.
Як встановлено матеріалами справи з 2016 року сторони фактично припинили шлюбні відносини, дитина залишилась проживати разом з позивачем ОСОБА_8 , яка зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 . 19.12.2017 р. позивач зареєструвала шлюб з ОСОБА_9 та відповідно змінила прізвище з « ОСОБА_8 » на « ОСОБА_10 » та переїхали проживати в будинок АДРЕСА_2 . В будинку для дитини відведено окрему кімнату для проживання, створені належні умови для навчання, розвитку та відпочинку. Під час апеляційного розгляду справ було встановлено, що позивач ОСОБА_1 з 13.04.2020 року працює на посаді інспектора кадрів КНП Київської обласної лікарні (а.с.129 т.4).
Відповідно до довідки Боярської загальноосвітньої школи І-ІІІ ст. №4 від 05.02.2020 р. вбачається, що ОСОБА_11 навчається в ЗОШ № 4 в 3-Б класі, до цього навчався у спеціалізованій школі № 185 ім. Володимира Вернадського Святошинського району м. Києва.
Відповідач ОСОБА_2 проживає по АДРЕСА_3 на праві тимчасової реєстрації як внутрішньо переміщена особа. Для проживання, навчання та розвитку сина ОСОБА_12 за вказаною адресою створені належні умови. З характеристики СШ № 185 ім. Вернадського, ОСОБА_2 цікавиться навчанням сина, його успіхами, відвідує сина у школі. На час розгляду справи, матеріали справи не містять доказів про офіційне працевлаштування відповідача ОСОБА_2 . 
На підставі рішення комісії з питань захисту прав дитини при Києво-Святошинській районній державній адміністрації Київської області від 14 січня 2020 року (протокол №1) орган опіки та піклування (Києво-Святошинська районна державна адміністрація Київської області) склав Висновок від 21.01.2020 р. № 07-21/223 про доцільність визначення місце проживання малолітньої дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 з матір`ю ОСОБА_1 , яка проживає у АДРЕСА_2 .
Механізм провадження органами опіки та піклування діяльності, пов`язаної із захистом прав дитини, визначає Порядок проведення органами опіки та піклування діяльності, пов`язаної із захистом прав дитини, затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 24 вересня 2008 року № 866 (далі - Порядок).
Так, відповідно до пункту 72 Порядку для розв`язання спору, що виник між батьками, щодо визначення місця проживання дитини, один з батьків подає службі у справах дітей за місцем проживання (перебування) дитини заяву, копію паспорта, довідку з місця реєстрації (проживання), копію свідоцтва про укладення або розірвання шлюбу (у разі наявності), копію свідоцтва про народження дитини, довідку з місця навчання, виховання дитини, довідку про сплату аліментів (у разі наявності). Під час розв`язання спорів між батьками щодо визначення місця проживання дитини служба у справах дітей має захищати інтереси дитини з урахуванням рівних прав та обов`язків матері та батька щодо дитини. Працівник служби у справах дітей проводить бесіду з батьками та відвідує їх за місцем проживання, про що складає акт обстеження житлово-побутових умов за формою згідно з додатком 9. Під час вирішення питання щодо визначення місця проживання дитини береться до уваги ставлення батьків до виконання батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, стан здоров`я дитини та інші обставини, що мають істотне значення. Місце проживання дитини не може бути визначене з тим із батьків, який не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або вживає наркотичні засоби, своєю поведінкою може зашкодити здоров`ю та розвитку дитини. Якщо встановлено, що жоден з батьків не може створити дитині належних умов для виховання та розвитку, служба у справах дітей подає клопотання голові районної, районної у мм. Києві та Севастополі держадміністрації, виконавчого органу міської, районної у місті ради про позбавлення таких батьків батьківських прав або відібрання дитини без позбавлення батьківських прав. Після обстеження житлово-побутових умов, проведення бесіди з батьками та дитиною служба у справах дітей складає висновок про визначення місця проживання дитини і подає його органу опіки та піклування для прийняття відповідного рішення.
Відповідач зазначає, що висновок Києво-Святошинської районної державної адміністрації Київської області, як органу опіки та піклування про визначення місця проживання малолітнього сина ОСОБА_12 з матір`ю ОСОБА_1 , є незаконним та необґрунтованим у зв`язку з порушенням вимог та всупереч нормам діючого законодавства України.
Проте доказів які б спростовували зазначений висновок органу опіки та піклування, не були надані відповідачем ані суду першої, ані суду апеляційної інстанції.
Відповідно до ст.81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ЦПК України.
Колегія суддів вважає, що орган опіки та піклування діяв в межах своїх повноважень. Вирішення питання, щодо обґрунтованості висновку органу опіки та піклування належить до компетенції суду, який розглядає спір між сторонами про визначення місця проживання дитини.
Суд першої інстанції, дійшов обґрунтованого висновку про те, що відповідачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження обставин, на які він посилається як на підставу своїх вимог, зокрема, що Києво-Святошинською районною державною адміністрацією Київської області, як органом опіки та піклування за місцем проживання (перебування) дитини, при складанні висновку не було дотримано вимог Порядку проведення органами опіки та піклування діяльності, пов`язаної із захистом прав дитини, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 24 вересня 2008 року № 866. 
Крім того, під час розгляду справи в суді апеляційної інстанції, ОСОБА_2 зазначив, що не заперечує проти проживання сина з матір`ю, але вважає, що вона безпідставно чинить йому перешкоди у спілкуванні з дитиною. При цьому колегія суддів вважає, що таке питання може бути вирішення шляхом звернення ОСОБА_2 з відповідною заявою до органу опіки та піклування або до суду щодо встановлення способу участі батька у вихованні дитини та спілкуванні з нею. Проте дана обставинна не може бути безумовною підставою для визначення місця проживання дитини разом з батьком. 
Законодавство України не містить норм, які б наділяли будь-кого з батьків пріоритетним правом на проживання з дитиною.
Відповідно до частин першої, другої ст. 24 Конституції України громадяни мають рівні конституційні права і свободи та є рівними перед законом. Не може бути привілеїв чи обмежень за ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, за мовними або іншими ознаками.
У статті 141 СК України встановлено, що мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого ч.5 ст. 157 цього Кодексу.
За частинами першою, другою статті 161 СК України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення.
Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини. Таким чином, при визначенні місця проживання дитини першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини у силу вимог статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року.
У справі, що розглядається, усі зібрані та наявні докази вказують на те, що проживання малолітнього ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з матір`ю ОСОБА_1 якнайкраще забезпечить інтереси дитини. 
Разом з им, суд першої інстанції, дослідивши Висновок органу та піклування, не надав оцінку всім зібраним у справі доказам та залишив невирішеним спір щодо визначення місця проживання дитини. 
Окрім прав батьків щодо дітей, діти теж мають рівні права та обов`язки щодо батьків (ст. 142 СК), у тому числі, й на рівне виховання батьками. У справі «Хант проти України» вказано, що права дитини мають перевагу над правами батьків.
Рівність прав батьків витікає з прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, і у першу чергу повинні бути визначені інтереси дитини у ситуації спору, а вже тільки потім права батьків.
Як вбачається з матеріалів Висновку органу опіки та піклування щодо визначення місця проживання дитини, 13 січня 2020 року спеціалістом служби у справах дітей та сім`ї Києво-Святошинської районної адміністрації Київської області проведено бесіду з малолітнім ОСОБА_13 , під час якої дитина висловила бажання проживати з матір`ю.
Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності ст. 89 ЦПК України).
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).
Таким чином, повно та всебічно дослідивши обставини справи, перевіривши їх доказами, якими оцінено на предмет належності, допустимості, достовірності, достатності та взаємного зв`язку, встановивши наявність однакових належних матеріально-побутових умов у матері й у батька для проживання дитини, їх характеристик, колегія суддів дійшла висновку про визначення місця проживання дитини разом з матір`ю, що буде відповідати якнайкращим інтересам дитини.
Доводи апеляційної скарги про скасування рішення суду через те, що в ухваленні судового рішення брав участь суддя, якому було заявлено обґрунтований відвід є безпідставними, оскільки питання про відвід судом першої інстанції було вирішено у відповідності до положень ст.40 ЦПК України (в редакції чинній на час його вирішення) і підстави його відводу суд апеляційної інстанції визнає необґрунтованими через те, що незгода сторони з процесуальними рішеннями судді, не може бути підставою для його відводу.
Також колегія суддів вважає безпідставним посилання відповідача на скасування рішення суду через те, що воно прийняте районним судом з порушенням правил територіальної юрисдикції (підсудності), оскільки питання щодо дотримання судом першої інстанції правил територіальної юрисдикції при відкритті провадження у справі було предметом апеляційного розгляду і постановою Житомирського апеляційного суду від 20.12.2018 року, ухвала районного суду про відкриття провадження у справі від 24.09.2018 року залишена без змін.  
Таким чином, невідповідність висновків суду обставинам справи, неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, призвело до ухвалення у справі незаконного рішення, а тому останнє підлягає скасуванню з постановленням нового судового рішення про відмову у задоволенні позову первісного позову ОСОБА_1 та про часткове задоволення зустрічних вимог ОСОБА_2 .
Відповідно до ст. 141 ЦПК України якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.
У зв`язку з чим, витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги компенсуються відповідачу за рахунок держави.
Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 376, 381-384 ЦПК України, суд
п о с т а н о в и в:
Апеляційну скаргу  ОСОБА_2 задовольнити частково. 
Рішення Богунського районного суду м. Житомира від 12 лютого 2020 року скасувати та ухвалили нове судове рішення.
У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про зміну розміру аліментів відмовити.
Зустрічний позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визначення місця проживання дитини задовольнити частково.
Визначити місце проживання малолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 з матір`ю ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . 
Компенсувати ОСОБА_2 за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України, судовий збір сплачений за подання апеляційної скарги в розмірі 1057 грн. 20 коп.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Повний текст постанови складено 30 червня 2020 року.
Головуючий: Судді: