ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД	
01010,  м. Київ,  вул. Московська, 8, корп. 30. тел/факс 254-21-99, e-mail: inbox@6apladm.ki.court.gov.ua

Головуючий суддя у першій інстанції: Васильченко І.П.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
30 червня 2020 року                                                                                       Справа № 640/4404/19

          Шостий апеляційний адміністративний суд у складі: 
Головуючого судді:                      Епель О.В., 
суддів:                                               Губської Л.В., Мєзєнцева Є.І., 
за участю секретаря                      Лісник Т.В.,
розглянувши в порядку письмового провадження в залі суду в м. Києві апеляційну скаргу Головного управління Державної податкової служби у м. Києві на рішення Окружного адміністративного суду м. Києва від 16 грудня 2019 року у справі

за позовом           товариства з обмеженою відповідальністю «ЯМАС-БУД»

до                     Головного управління Державної фіскальної служби у м. Києві

про                       визнання протиправним та скасування 
                              податкового повідомлення-рішення, 

В С Т А Н О В И В :

          Історія справи.
Товариство з обмеженою відповідальністю «ЯМАС-БУД» (далі - позивач) звернулося до суду з адміністративним позовом до Головного управління Державної фіскальної служби у м. Києві (далі - відповідач) про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення від 20.11.2018 №  08458412207.
Рішенням Окружного адміністративного суду м. Києва від 16 грудня 2019 року адміністративний позов  задоволено повністю.
Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем у додатку 5 до декларації з ПДВ за серпень 2018 року від 18.09.2018 допущено помилки щодо зазначення періоду складання податкових накладних, а саме по контрагентам з індивідуальними податковими номерами 352755026590 та 392768026596 вказано період - серпень 2018 року замість грудня 2016 року, однак 08.11.2018 позивачем було самостійно подано уточнюючу декларацію, в якій виправлено такі помилки.
          Не погоджуючись з таким рішенням суду, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати та ухвалити постанову про відмову в задоволенні позову, посилаючись на те, що позивачем було занижено його податкові зобов`язання з ПДВ за серпень 2018 року на суму 163  396,00 грн.
          З цих та інших підстав апелянт вважає, що рішення суду прийнято з порушенням норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи.  
          Ухвалами Шостого апеляційного адміністративного суду від 18.05.2020 відкрито апеляційне провадження у справі, встановлено строк для подачі відзиву на апеляційну скаргу та призначено справу до судового розгляду.
          Відзив на апеляційну скаргу не надходив.
Заслухавши суддю-доповідача, розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши у межах доводів апеляційної скарги, відповідно до ст. 308 КАС України, повноту встановлення судом першої інстанції фактичних обставин справи та правильність застосування ним норм матеріального і процесуального права, юридичної оцінки обставин справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду - без змін з наступних підстав.
Обставини справи, встановлені судом першої інстанції.
Як встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, товариство з обмеженою відповідальністю «ЯМАС-БУД» (далі - ТОВ «ЯМАС-БУД») (код ЄДРПОУ 39447551) перебуває на обліку в ГУ ДПС у м. Києві (правонаступник ГУ ДФС у м.  Києві) як платник ПДВ.
Позивачем у додатку 5 до декларації з ПДВ від 18.09.2018 за серпень 2018 року було допущено помилки щодо зазначення періоду складання податкових накладних, а саме по контрагентам з індивідуальним податковим номером 352755026590 та 392768026596 вказано період - серпень 2018 року замість грудня 2016 року.
Відповідачем проведено камеральну перевірку даних, задекларованих у податковій звітності з ПДВ ТОВ «ЯМАС-БУД» (код ЄДРПОУ 39447551) за серпень 2018 року, якою встановлено порушення позивачем п. 198.6 ст. 198 Податкового кодексу України, що призвело до заниження податкових зобов`язань з ПДВ за серпень 2018 року на суму 163 396,00 грн.
За результатами зазначеної перевірки відповідачем складено акт від 19.10.2018 № 16748/26-15-12-07-20.
08.11.2018 позивачем було подано уточнюючу декларацію, в якій виправлено самостійно виявлені помилки в поданій раніше декларації з ПДВ від 18.09.2018 за серпень 2018 року.
На підставі висновків вказаного акта перевірки відповідачем винесено податкове повідомлення-рішення від 20.11.2018 № 0845841207, яким позивачу збільшено суму грошового зобов`язання з ПДВ на загальну суму 204 620,00 грн., у тому числі за основним платежем в розмірі 163 696,00 грн., за штрафними (фінансовими) санкціями 40 924,00 грн.
Позивач, вважаючи зазначене податкове повідомлення-рішення протиправним, звернувся до суду з адміністративним позовом у цій справі.
Нормативно-правове обґрунтування.
Спірні правовідносини врегульовані Конституцією України та Податковим кодексом України (далі - ПК України).
Так, відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Згідно з пп. 75.1.1 п. 75.1 ст. 75 ПК України камеральною вважається перевірка, яка проводиться у приміщенні контролюючого органу на підставі даних, зазначених у податкових деклараціях (розрахунках) платника податків та даних системи електронного адміністрування податку на додану вартість, а також даних Єдиного реєстру податкових накладних (далі - ЄРПН).
Предметом камеральної перевірки може бути своєчасність подання податкових декларацій (розрахунків) та/або своєчасність реєстрації податкових накладних та/або розрахунків коригування до податкових накладних в ЄРПН та/або своєчасність сплати узгодженої суми податкового (грошового) зобов`язання виключно на підставі даних, що зберігаються (опрацьовуються) у відповідних інформаційних базах.
У п. 76.1 ст. 76 ПК України камеральна перевірка проводиться посадовими особами контролюючого органу без будь-якого спеціального рішення керівника (його заступника або уповноваженої особи) такого органу або направлення на її проведення.
Камеральній перевірці підлягає вся податкова звітність суцільним порядком.
Згода платника податків на перевірку та його присутність під час проведення камеральної перевірки не обов`язкова.
Згідно з п. 50.3 ст. 50 ПК України передбачено, що у разі якщо платник податків подає уточнюючий розрахунок до податкової декларації, поданої за період, що перевірявся, або не подає уточнюючий розрахунок протягом 20 робочих днів після дати складення довідки про проведення електронної перевірки, якою встановлено порушення податкового законодавства, відповідний контролюючий орган має право на проведення позапланової перевірки платника податків за відповідний період.
Висновки суду апеляційної інстанції.
Отже, законодавством регламентовано право платника податків усунути самостійно виявлені помилки у його податковій звітності шляхом подання уточнюючого розрахунку до податкової декларації.
Системний аналіз норм податкового законодавства надає підстави стверджувати, що при винесені податкового повідомлення-рішення контролюючий орган повинен повно та всебічно перевірити всі обставини та встановити факт наявності порушення, за яке суб`єкт притягається до відповідальності.
Перевіряючи доводи апеляційної скарги, колегія суддів звертає увагу на те, що станом на час винесення спірного у цій справі податкового повідомлення-рішення від 20.11.2018 № 08458412207 відповідне порушення, за яке у вказаному рішенні позивачу нараховано податкові зобов`язання, ним було усунуто шляхом подання уточнюючої податкової декларації від 08.11.2018.
З огляду на це, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції щодо протиправності податкового повідомлення-рішення від 20.11.2018 № 08458412207 та необхідності його скасування.
Тож, доводи апелянта щодо правомірності винесення ним спірного податкового повідомлення-рішення є необґрунтованими та до уваги колегією суддів не приймаються.
Разом з тим, судова колегія враховує правові висновки Європейського суду з прав людини, викладені в п.п. 70, 71 рішення у справі RYSOVSKYY v. UKRAINE («Рисовський проти України») заява № 29979/04 Європейським судом з прав людини підкреслено особливу важливість принципу «належного урядування», відповідно до якого, в разі, коли йдеться про питання загального інтересу, державні органи повинні діяти в належний і якомога послідовніший спосіб (див. рішення у справах «Беєлер проти Італії» [ВП] (Beyeler v. Italy [GC]), заява № 33202/96, п. 120, ECHR 2000-I, «Онер`їлдіз проти Туреччини» [ВП] (Oneryildiz v. Turkey [GC]), заява № 48939/99, п. 128, ECHR 2004-XII, «Megadat.com S.r.l. проти Молдови» (Megadat.com S.r.l. v. Moldova), заява № 21151/04, п. 72, від 8 квітня 2008 року, і «Москаль проти Польщі» (Moskal v. Poland), заява № 10373/05, п. 51, від 15 вересня 2009 року). 
Крім того, в рішеннях у справах «Лелас проти Хорватії» (Lelas v. Croatia), заява № 55555/08, п. 74, від 20 травня 2010 року, і «Тошкуце та інші проти Румунії» (Toscuta and Others v. Romania), заява № 36900/03, п. 37, від 25 листопада 2008 року Європейський суд з прав людини наголосив, що саме на державні органи покладено обов`язок запровадити внутрішні процедури, які посилять прозорість і ясність їхніх дій та мінімізують ризик помилок.
При цьому, суд враховує правові висновки Європейського суду з прав людини, викладені в рішенні у справі «Золотас проти Греції», про те, що стаття 1 Протоколу № 1, яка має за головну мету захистити особу від будь-якого посягання держави на повагу до її майна, може також вимагати позитивних зобов`язань, відповідно до яких держава має вжити певних заходів, необхідних для захисту права власності, зокрема, якщо існує прямий зв`язок між заходом, якого заявник може правомірно очікувати від влади, і ефективним користуванням ним своїм майном (Zolotas v. Greece, № 66610/09). Подібний висновок також викладений у рішенні Європейського суду з прав людини в справі «Капітал Банк АД проти Болгарії» (Capital Bank AD v. Bulgaria, № 49429/99).
У пункті 50 рішення Європейського суду з прав людини «Щокін проти України» (№ 23759/03 та № 37943/06) зазначено, що перша та найважливіша вимога статті 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року полягає в тому, що будь-яке втручання публічних органів у мирне володіння майном повинно бути законним. Говорячи про «закон», стаття 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року посилається на ту саму концепцію, що міститься в інших положеннях цієї Конвенції (див. рішення у справі «Шпачек s.r.о.» проти Чеської Республіки» (SPACEK, s.r.o. v. THE CZECH REPUBLIC № 26449/95). Ця концепція вимагає, перш за все, щоб такі заходи мали підстави в національному законодавстві (див. рішення у справі «Бейелер проти Італії» (Beyeler v. Italy № 33202/96).
Надаючи оцінку доводам апелянта, судова колегія також приймає до уваги рішення ЄСПЛ по справі «Ґарсія Руіз проти Іспанії» (Garcia Ruiz v. Spain), заява № 30544/96, п. 26, ECHR 1999-1, в якому Суд зазначив, що «…хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід…».
Згідно зі ст. 6 КАС України та ст. 17 Закон України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.
Таким чином, проаналізувавши всі доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що вони не спростовують висновків суду першої інстанції щодо наявності підстав для задоволення адміністративного позову, яким повно встановлено обставини справи та ухвалено судове рішення з дотриманням норм матеріального і процесуального права.
Згідно зі ст. 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.          
З огляду на це, апеляційна скарга Головного управління Державної податкової служби у м. Києві підлягає залишенню без задоволення, а рішення Окружного адміністративного суду м. Києва від 16 грудня 2019 року - без змін.
Розподіл судових витрат.
Судом апеляційної інстанції не здійснено зміни або скасування рішення суду, а тому, відповідно до ст. 139 КАС України, судові витрати перерозподілу не підлягають.
Керуючись ст.ст. 242-244, 250, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, суд, 
ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Головного управління Державної податкової служби у м. Києві - залишити без задоволення, а рішення Окружного адміністративного суду м. Києва від 16 грудня 2019 року - без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду у порядку та строки, визначені ст.ст. 328-331 КАС України.
Судове рішення виготовлено 30 червня 2020 року.

Головуючий суддя          

Судді: