ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/6086/20 Справа № 199/6635/17 	  	Суддя у 1-й інстанції - Руденко В.В. Суддя у 2-й інстанції - Каратаєва Л. О.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 липня 2020 року                                                                м. Дніпро

       Колегія суддів судової палати у цивільних справах Дніпровського апеляційного суду у складі:
головуючого – Каратаєвої Л.О.
 
суддів – Ткаченко І.Ю., Деркач Н.М., 
 
за участю секретаря судового засідання – Літвінової А.Г.
 
розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Дніпро цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1  на рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м.Дніпропетровська від 19 січня 2018 року у справі за позовом ОСОБА_1 до публічного акціонерного товариства акціонерного комерційного банку “Індустріалбанк” про поновлення на роботі, стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу та моральної шкоди,- 
                                В С Т А Н О В И Л А:

У вересні 2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до публічного акціонерного товариства акціонерного комерційного банку “Індустріалбанк” про поновлення на роботі, стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу та моральної шкоди. Просив суд поновити його на роботі на посаді провідного інспектора з захисту інтересів банку Дніпропетровського регіонального відділення Публічного товариства «Акціонерний банк «Експрес-Банк», стягнути на його користь з публічного акціонерного товариства «Акціонерний банк «Експрес-Банк» середній заробіток за час вимушеного прогулу та моральну шкоду в розмірі 100000 грн.
Рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду м.Дніпропетровська від 19 січня 2018 року в задоволенні позовних вимог відмовлено.
В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на неповне з`ясування судом обставин справи, порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м.Дніпропетровська від 19 січня 2018 року та ухвалити нове рішення, яким його позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.
Постановою Дніпровського апеляційного суду від 15 листопада 2018 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення. Рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 19 січня 2018 року залишено без змін.
Постановою Верховного Суду від 15 квітня 2020 року постанову Дніпровського апеляційного суду від 15 листопада 2018 року скасовано. Справу передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.
Перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду, в межах доводів апеляційної скарги, з урахуванням висновків Верховного Суду, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення.
Судом першої інстанції встановлено, що наказом від 15 жовтня 1999 року ОСОБА_1 прийнятий на роботу в Дніпропетровську філію АБ «Експрес-Банк» на посаду фахівця 1 категорії.
З 01 січня 2001 року переведений на посаду провідного спеціаліста відділу захисту інтересів банку Дніпропетровської філії АБ «Експрес-Банк» (наказ № 24-ВК від 26 квітня 2001 року), а з 07 липня 2007 року переведений на посаду провідного інспектора того ж відділу (наказ № 177-ВК від 07 липня 2007 року).
01 червня 2010 року АБ «Експрес-Банк» перейменовано в публічне акціонерне товариство «Акціонерний банк «Експрес-Банк».
20 грудня 2013 року, на підставі наказу № 351-К, ОСОБА_1 був звільнений з посади провідного інспектора відділу захисту інтересів банку Дніпропетровської філії АБ «Експрес-Банк» у зв`язку з переведенням до Дніпропетровського регіонального відділення ПАТ «АБ «Експрес-Банк».
Наказом від 23 грудня 2013 року ОСОБА_1 був прийнятий на посаду провідного інспектора з захисту інтересів банку Дніпропетровського регіонального відділення ПАТ «АБ «Експрес-Банк».
14 червня 2017 року головою правління ПАТ АБ «Експрес-Банк» на виконання рішення правління банку від 08 червня 2017 року винесено наказ № 14 та наказ № 18 про наступне звільнення у зв`язку зі скороченням штату працівників, згідно яких позивач та ще двоє провідних інспекторів з захисту інтересів банку підлягали звільненню з 29 серпня 2017 року на підставі п. 1 ст.40 КЗпП України.
20 червня 2017 року ОСОБА_1 отримав попередження про скорочення штату від 14 червня 2017 року за підписом голови правління Дідовця В. В., в якому зазначалось, що у зв`язку зі скороченням штату працівників, на підставі рішення Правління банку (протокол від 08 червня 2017 року № 39) та наказу про внесення змін до штатного розпису від 14 червня 2017 року № 47, він буде звільнений із займаної посади за пунктом 1 статті 40 КЗпП України 29 серпня 2017 року.
Згідно вказаного попередження позивачу були запропоновані посади для переведення, проте, позивач надав письмові заперечення у вказаному попередженні та відмовився ставити підпис про погодження з пропозиціями вакансій чи то про відмову від таких пропозицій, про що було складено акт від 21 червня 2017 року.
11 серпня 2017 року ОСОБА_1 повторно запропоновані вакансії для переведення, проте, позивач 15 серпня 2017 року повторно надав письмові коментарі у зазначеному попередженні та відмовився ставити підпис про погодження з пропозиціями вакансій чи то про відмову від таких пропозицій, про що було складено акт від 15 серпня 2017 року.
Наказом від 29 серпня 2017 року за підписом голови комісії з реорганізації позивач був звільнений з посади провідного інспектора з захисту інтересів банку Дніпропетровського регіонального відділення ПАТ «АБ «Експрес-Банк» за скороченням штату працівників згідно п. 1 ст. 40 КЗпП України. Із вказаним наказом позивач ознайомлений 29 серпня 2017 року.
Звертаючись до суду, ОСОБА_1 посилався на незаконність його звільнення з підстав, передбачених п.1 ст. 40 КЗпП України.
Згідно з п. 1 ч.1 ст. 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.
Розглядаючи трудові спори, пов`язані із звільненням за п. 1 ст. 40 КЗпП України, суди зобов`язані з`ясувати, чи дійсно у відповідача були зміни в організації виробництва і праці, зокрема, ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджувався він за 2 місяці про наступне вивільнення.
Положеннями ч. 2 ст. 40 КЗпП України визначено, що звільнення з підстав, зазначених у п. 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.
Відповідно до ст. 49-2 КЗпП України про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. Одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці, власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації.
При вивільненні працівників у випадках змін в організації виробництва і праці враховується переважне право на залишення на роботі, передбачене законодавством. Одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації.
При вирішенні питання про те, чи мав змогу роботодавець виконати вимоги ст. 49-2 КЗпП України про надання роботи працівникові, який вивільняється в зв`язку із змінами в організації виробництва і праці, суд має виходити з того, що за змістом цієї норми працівнику має бути запропонована наявна робота за відповідною професією чи спеціальністю і лише при відсутності такої роботи інша наявна робота.
При цьому роботодавець зобов`язаний запропонувати всі вакансії, що відповідають зазначеним вимогам, які існують на цьому підприємстві, незалежно від того, в якому структурному підрозділі працівник, який вивільнюється, працював.
Таким чином, однією з найважливіших гарантій для працівників при скороченні чисельності або штату є обов`язок власника підприємства чи уповноваженого ним органу працевлаштувати працівника.
Власник вважається таким, що належно виконав вимоги ч.2 ст. 40, ч. 3 ст. 49-2 КЗпП України щодо працевлаштування працівника, якщо запропонував йому наявну на підприємстві роботу, тобто вакантну посаду чи роботу за відповідною професією чи спеціальністю, чи іншу вакантну роботу, яку працівник може виконувати з урахуванням його освіти, кваліфікації, досвіду тощо.
Оскільки обов`язок по працевлаштуванню працівника покладається на власника з дня попередження про вивільнення до дня розірвання трудового договору, за змістом ч. 3 ст. 49-2 КЗпП України роботодавець є таким, що виконав цей обов`язок, якщо працівникові були запропоновані всі інші вакантні посади (інша робота), які з`явилися на підприємстві протягом цього періоду і які існували на день звільнення.
З обставин справи, встановлених судом, слідує, що згідно попередження про скорочення штату від 14 червня 2017 року, позивачу була запропонована 31 посада для переведення. Проте, позивач надав письмові заперечення у вказаному попередженні та відмовився ставити підпис про погодження з пропозиціями вакансій чи то про відмову від таких пропозицій, про що було складено відповідний акт.
11 серпня 2017 року позивачу повторно були запропоновані вакансії для переведення, проте позивач 15 серпня 2017 року повторно відмовився ставити підпис про погодження з пропозиціями вакансій чи то про відмову від таких пропозицій, про що було складено ще один акт.
Встановивши, що позивачу запропоновано ряд посад, від яких останній відмовився, суд першої інстанції, дійшов вірного висновку про дотримання роботодавцем обов`язку про працевлаштування позивача, як того вимагає ч. 3 ст. 49-2 КЗпП України.
Стаття 42 КЗпП України регулює переважне право на залишення на роботі при вивільненні працівників у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці.
Спростовуючи доводи позивача про наявність у нього переважного права на залишення на роботі при вивільненні працівників, оскільки він є особою з інвалідністю війни другої групи, суд указав, що були звільнені всі три провідних інспектора з захисту інтересів банку, а відтак, відсутні правові підстави для застосування положень стю42 КЗпП України.
Погоджуючись з висновком суду першої інстанції про те, що звільнення позивача за п. 1 ч.1 ст. 40 КЗпП України проведено з дотриманням норм трудового законодавства, апеляційний суд залишив поза увагою наступне.
Статтею 43 Конституції України визначено, що кожен має право на працю. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.
Однією з гарантій забезпечення права громадян на працю є передбачений у ст. 5-1 КЗпП України правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи.
Відповідно до ч.1 ст. 43 КЗпП України розірвання трудового договору з підстав, передбачених пунктами 1 (крім випадку ліквідації підприємства, установи, організації), 2-5, 7 ст. 40 і пунктами 2 і 3 ст. 41 цього Кодексу, може бути проведено лише за попередньою згодою виборного органу (профспілкового представника), первинної профспілкової організації, членом якої є працівник.
Звільнення погоджується з органом профспілки, яка утворена і діє на підприємстві, і членом якої є працівник.
Згода профспілкового органу на звільнення не може бути визнана такою, що має юридичне значення, якщо не додержані вимоги про участь у засіданні цього органу більше половини його членів, або згода давалась на прохання службової особи, що не наділена правом прийняття і звільнення і не мала відповідного доручення правомочної особи, чи з ініціативи самого профспілкового органу або з інших підстав, ніж зазначалось у поданні власника чи уповноваженого ним органу, а потім і в наказі про звільненні.
Оскільки у зазначених вище нормах за їх змістом йдеться про профспілковий орган підприємства, установи, організації, профспілкові органи структурних підрозділів (цехів, управлінь, відділів тощо) можуть вирішувати питання про дачу згоди на звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу, якщо їм таке право делеговане профспілковим органом підприємства, установи, організації.
Встановивши, що звільнення працівника проведено власником або уповноваженим ним органом без звернення до профспілкового органу, суд зупиняє провадження по справі, запитує згоду профспілкового органу і після її одержання або відмови профспілкового органу в дачі згоди на звільнення працівника розглядає спір по суті.
Колегією суддів з`ясовано, що позивач не був членом профспілки, у зв`язку з чим, відсутня необхідність у зверненні до виборного органу за згодою про звільнення працівника за п. 1 ст. 40 КЗпП України.
Суд першої інстанції на підставі встановлених обставин та належним чином оцінених доказів, поданих сторонами, дійшов правильного висновку, що правові підстави для задоволення позовних вимог відсутні.
Інші доводи, викладені в апеляційній скарзі, не можуть бути взяті до уваги колегією суддів, оскільки вони фактично зводяться до переоцінки доказів та незгодою з висновками суду по їх оцінці. Проте відповідно до вимог ст.89 ЦПК України оцінка доказів є виключною компетенцією суду, переоцінка доказів діючим законодавством не передбачена.
Вирішуючи даний спір, суд першої інстанції в достатньо повному обсязі встановив права і обов`язки сторін, обставини по справі, перевірив доводи і дав їм належну правову оцінку, ухвалив рішення, яке відповідає вимогам закону. Висновки суду обґрунтовані і підтверджені письмовими матеріалами справи та поясненнями учасників процесу.
За таких обставин, колегія суддів вважає, що рішення суду постановлено з дотриманням норм матеріального і процесуального права, тому апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення має бути залишено без змін.
Керуючись ст. 259, 268, 367, 375, 381-383 ЦПК України, колегія суддів, –
ПОСТАНОВИЛА:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
       Рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м.Дніпропетровська від 19 січня 2018 року залишити без змін.
       Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку відповідно до чинного законодавства.
       Судді: