Справа № 161/5448/18 	Головуючий у 1 інстанції: Крупінська С. С. 	
Провадження № 22-ц/802/582/20  Категорія: 68 	  Доповідач: Федонюк  С. Ю.	

ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
       
03 вересня 2020 року                                                  місто Луцьк
               
Волинський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого - судді Федонюк С. Ю.,
суддів - Матвійчук Л. В., Осіпука В.В.,
з участю:
секретаря судового засідання – Лимаря Р. С.,
позивача - ОСОБА_1 ,
представника позивача – ОСОБА_2 
представника відповідача – ОСОБА_3 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Луцьку цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_4 , третя особа без самостійних вимог щодо предмета спору Акціонерне товариство "Райффайзен Банк Аваль", про поділ майна подружжя, за апеляційною скаргою позивача ОСОБА_1 на рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 20 січня 2020 року,
                                       В С Т А Н О В И В:
У квітні 2019 року  ОСОБА_1 звернувся до суду з даним позовом, мотивуючи вимоги тим, що з 1998 року перебував з ОСОБА_4 у зареєстрованому шлюбі, який рішенням Луцького міськрайонного суду від 22.12.2014 року розірвано.
Зазначив, що за час шлюбу ними було придбано будинок за адресою: АДРЕСА_1 за договором купівлі-продажу від 05.12.2005 року з розстрочкою платежу.
Позивач вказував, що житловий будинок було придбано за спільні кошти подружжя, зокрема, отримані за кредитним договором № 014/1102/21894 від 06.12.2005 року, який оформлено на відповідачку та за яким він виступив поручителем. Спірний будинок і земельна ділянка під ним є предметом іпотеки в забезпечення вказаного кредитного договору. Сплата значної частини коштів відбувалась обома сторонами як під час шлюбу, так і після розірвання. Частина коштів залишилась несплаченою.
Також посилається на те, що після розірвання шлюбу вони з дружиною дійшли згоди, що будинок в с. Заборолі залишиться йому з батьком, а дружині відійде квартира в м. Луцьку, що належить на праві приватної власності його батькові.
Оскільки на даний час домовленість між ними порушена, а тому з урахуванням уточнених позовних вимог просив суд визнати житловий будинок спільною сумісною власністю подружжя, в порядку поділу майна подружжя визнати за ним та за ОСОБА_4 право власності по Ѕ частини житлового будинку, який розташований по АДРЕСА_1 , за кожним.
Рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 20 січня 2020 року позов задоволено частково.
Поділено майно, що є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а саме вищевказаний будинок.
Визнано за ОСОБА_1 право власності на 8/25 частини житлового будинку АДРЕСА_1 .
Визнано за ОСОБА_4 право власності на 17/25 частини житлового будинку АДРЕСА_1 .
Стягнуто з ОСОБА_4 в користь ОСОБА_1 сплачені судові витрати по справі в розмірі 3 505 грн 35 коп.
Не погоджуючись із даним рішенням суду, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить його скасувати та ухвалити нове, яким позов задовольнити повністю, визнавши в порядку поділу майна подружжя за ОСОБА_1 право власності на Ѕ частку спірного житлового будинку.
Апеляційна скарга мотивована тим, що місцевий суд неповно з`ясував обставини, що мають значення для справи, неналежним чином дослідив надані докази у їх сукупності, у зв`язку із чим неправильно застосував норми матеріального права та дійшов помилкового висновку про те, що лише ОСОБА_4 на даний час має зобов`язання за кредитним договором в розмірі 13 949,34 доларів США. Вказує, що судом при відступленні від рівності часток у спільному сумісному майні подружжя не взято до уваги, що за час шлюбу та після його розірвання подружжя сплатило тіло кредиту та відсотки за користування кредитом на загальну суму 35 800 доларів США (тобто повернуто 66 % кредиту). Отже, здійснений судом поділ майна із врахуванням лише залишку боргу без врахування сплаченої суми кредиту є незаконним та необгрунтованим. Також без з`ясування залишилось питання про походження коштів, за які позивач здійснював погашення кредиту.
У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_4 зазначає, що апеляційна скарга є необгрунтованою та безпідставною, а рішення суду першої інстанції - законне, а тому просить залишити його в силі. Вказує, що викладене в апеляційній скарзі твердження про помилкове визначення судом відповідачки ОСОБА_4 як особи, відповідальної за виконання кредитного договору, не відповідає фактичним обставинам справи та приписам чинного законодавства. Також вважає, що не може бути взяте до уваги твердження позивача про необхідність врахування при поділі майна подружжя суми сплачених за кредитним договором коштів, як таке, що не ґрунтується на нормах закону, оскільки при вирішенні таких справ належить з`ясуванню саме перелік спільного майна, його вартість та зобов`язання, які виникли в інтересах сім`ї і підлягають виконанню одним із подружжя. Зазначає, що з урахуванням вартості спірного будинку, визначеного у звіті про оцінку, в сумі 1095403,00 грн та суми зобов`язань відповідачки в інтересах сім`ї в розмірі 394333,89 грн, на яку підлягала збільшенню її частка у спільному майні подружжя, суд вірно вважав, що до поділу між сторонами залишається частка будинку вартістю 701 069,11 грн, що становить 64% від вартості усього будинку, що відповідає 16/25=64/100 часток у майні. 
Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів апеляційного суду доходить висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.
Згідно із ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Оскаржуване рішення зазначеним вимогам закону відповідає не в повній мірі.
Вирішуючи спір, суд першої інстанції виходив із того, що житловий будинок було придбано в період шлюбу за кредитні кошти, отже є спільною сумісною власністю подружжя. Крім права спільної сумісної власності на житловий будинок, у сторін виникло і зобов`язання щодо повернення кредитних коштів, так як кредитний договір укладений в інтересах сім`ї, тому при поділі майна подружжя слід враховувати і дані обставини. А оскільки зобов`язання з повернення кредиту, який використано в інтересах сім`ї, є зобов`язанням ОСОБА_4 , то її частка у спільному майні подружжя підлягає збільшенню саме на цю суму.
Проте повністю погодитись з таким висновком суду першої інстанції не можна з наступних підстав.
Як встановлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи, рішенням Луцького міськрайонного суду від 22.12.2014 року шлюб, укладений 21 серпня 1998 року, між ОСОБА_1 та ОСОБА_4 було розірвано. Від шлюбу у сторін є двоє дітей - ОСОБА_5 , 1999 року народження, та ОСОБА_6 , 2004 року народження.
05 грудня 2005 року між ОСОБА_7 - батьком позивача, та ОСОБА_4 було укладено договір купівлі-продажу спірного будинку, розташованого по АДРЕСА_1 , який ним було побудовано на своїй земельній ділянці. 
За умовами договору ОСОБА_7 передає, а ОСОБА_4 приймає у власність вказаний житловий будинок, вартість якого визначена в розмірі 150000 грн. Під час оформлення Договору покупець сплатила продавцю 30000 грн, а залишок в розмірі 120000 грн мав бути сплачений одним платежем в термін до 15.12.2005 року з одночасним підтвердженням цього факту заявою продавця, справжність підпису на якій засвідчується нотаріально (п. 3.1.1. Договору) (а.с. 12-13 т.1). 
06 грудня 2005 року між ОСОБА_4 та акціонерним поштово-пенсійним банком «Аваль» було укладено кредитний договір №014/1102/21894, на підставі якого позичальнику ОСОБА_4 надано кредит у вигляді невідновлювальної кредитної лінії з лімітом 20 000 доларів США для придбання житлового будинку АДРЕСА_1 з терміном погашення до 05 грудня 2025 року. Цього ж дня в забезпечення виконання умов кредитного договору між АППБ «Аваль» та ОСОБА_4 укладено іпотечний договір, предметом якого є нерухоме майно: житловий будинок, що знаходиться в АДРЕСА_1 . 
Крім того, 06 грудня 2005 року між АППБ «Аваль» та ОСОБА_8 укладено договір поруки, відповідно до якого поручитель на добровільних засадах бере на себе зобов`язання перед кредитором відповідати за зобов`язання боржника ОСОБА_4 , які виникають з умов кредитного договору № 014/1102/21894 від 06.12.2005 року, в повному обсязі цих зобов`язань (а.с. 11т.1).
26 грудня 2005 року відповідачкою ОСОБА_4 та Волинським регіональним управлінням Державної спеціалізованої фінансової установи "Державний фонд сприяння молодіжному житловому будівництву" укладено договір № 536 про надання часткової компенсації відсоткової ставки кредитів комерційних банків (а.а.117 т.1). За умовами цього договору часткова компенсація визначається в розмірі півтори облікової ставки НБУ, що діє на день укладення кредитного договору і становить 9,5%, а згідно із доданим розрахунком прогнозованого розміру компенсації становить 149349,06 грн. (а.с.118 т.1).
З письмових пояснень АТ «Райффайзен Банк Аваль», поданих до суду апеляційної інстанції, та з матеріалів справи слідує, що перед укладенням кредитного договору і договору іпотеки від 06.12.2005 року та договору про внесення змін до договору іпотеки від 26.10.2016 року ОСОБА_1 , як чоловік позичальника ОСОБА_4 , надав письмову заяву-згоду на укладення таких договорів (а.с.14 т.1).
Статтею 60 СК України встановлено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважних причин самостійного заробітку.
Відповідно до пункту 3 частини першої статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, придбане нею чи ним за час шлюбу, але за кошти, які належали йому особисто.
Частиною першою статті 70 СК України передбачено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18) зроблено висновок, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таке ж положення містить і стаття 368 ЦК України. Частиною першою статті 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.
Тобто ті, кошти, які отримує чоловік/дружина є їхньою особистою власністю лише в тому випадку, якщо їх отримання не було спрямовано на витрату в інтересах сім`ї.
Разом з тим, відступити від засади рівності часток подружжя при вирішенні спору про поділ майна суд може на підставі ч.2,3 ст.70 СК України за обставин, що мають істотне значення, зокрема, якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім"ї, ухилявся від участі в утриманні дитини (дітей), приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім"ї. За рішенням суду частка майна дружини, чоловіка може бути збільшена, якщо з нею, ним проживають діти, а також непрацездатні повнолітні син, дочка, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування.
Проте, ні зустрічного позову відповідач ОСОБА_4 до суду не подавала, ні на вказані вище обставини не покликалась.
Відповідно до норм ч.3 ст.61 СК України, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім"ї, то гроші чи інше майно, які були одержані за цим договором, є об"єктом права спільної сумісної власності подружжя.
Визнаючи 17/25 частини спірного будинку приватною власністю ОСОБА_4 з підстав того, що розмір її частки збільшено за рахунок розміру зобов`язання останньої, суд першої інстанції хоча й дійшов правильного висновку про те, що спірний житловий будинок є спільною сумісною власністю подружжя, однак не врахував, що відповідачкою презумпцію спільності майна подружжя не спростовано.
Щодо оцінки доводів апеляційної скарги в частині солідарності зобов`язань подружжя за кредитним договором, апеляційний суд виходить з таких міркувань.
Для врегулювання спорів, які виникають із майнових відносин подружжя, у тому числі колишнього, поряд із застосуванням норм ЦК України підлягають застосуванню норми СК України.
Нормами ЦК України та СК України прямо не врегульовано питання поділу боргового зобов`язання між колишнім подружжям.
Норма частини третьої статті 61 СК України кореспондує частині четвертій статті 65 цього Кодексу, яка передбачає, що договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї.
Таким чином, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то цивільні права та обов`язки за цим договором виникають в обох із подружжя.
Відповідно до частини другої статті 73 СК України стягнення може бути накладено на майно, яке є спільною сумісною власністю подружжя, якщо судом встановлено, що договір був укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї і те, що було одержане за договором, використано на її потреби.
Отже, за спільними зобов`язаннями подружжя останнє відповідає усім своїм майном.
Розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу (частина перша статті 68 СК України). Дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу (частина перша статті 69 СК України).
Таким чином правовий режим спільної сумісної власності подружжя, винятки з якого прямо встановлені законом, передбачає нероздільність зобов`язань подружжя, що виникають з правочинів, вчинених в інтересах сім`ї.
Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
В даному спорі матеріалами справи доведено та сторонами не заперечується, що кошти, одержані за кредитним договором, використані в інтересах сім`ї, мета його укладення – забезпечення сім"ї житлом, а тому даний кредитний договір створює обов`язки і для позивача ОСОБА_1 . Сторони також визнали, що частина кредитного боргу на час розгляду справи ще не повністю погашена, оскільки строк кредитування триває до грудня 2025 року.
У постанові від 09.01.2020 року у справі № 367/7110/14-ц (провадження № 61-12957св19) Верховний Суд дійшов висновку, що спірне майно придбане за кредитні кошти, отримані подружжям під час шлюбу, відтак, право на це майно в рівних частках набули і позивач, і відповідач, при цьому боргові зобов`язання є спільними для обох із подружжя, незалежно від того, із ким із подружжя укладений кредитний договір. У зв`язку із зазначеним вище відсутні підстави для відступлення від засад рівності часток у спільному майні подружжя .
У цьому ж контексті Верховний Суд у постанові від 13.02.2020 року у справі №320/3072/18 (провадження №61-5819св19) зазначає, що наявність боргів подружжя та виникнення зобов`язання в інтересах сім`ї у вигляді повернення кредитних коштів, не змінює статусу спільності набутого під час шлюбу майна за позичені кошти, які були використані в інтересах сім`ї, а саме на придбання цього майна. Доводи щодо внесення одним із подружжя коштів у рахунок погашення кредитних зобов`язань не мають правового значення, оскільки в розумінні вимог ст.57 СК України спірне майно не є особистою приватною власністю відповідача, а останній не позбавлений можливості, за наявності правових підстав, ставити питання щодо повернення за рахунок позивача половини сплачених ним після розірвання шлюбу коштів в рахунок погашення кредиту, як солідарного боржника. Верховний Суд указує, що суди дійшли правильного та обґрунтованого висновку, що спірне нерухоме майно, придбане подружжям під час перебування у шлюбі та за кредитні кошти, які використані в інтересах сім`ї, підлягає поділу між ними в рівних частинах.
Отже, аргументи, наведені у відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_4 щодо покладення лише на неї зобов`язань з повернення кредиту, що слугує підставою для збільшення її частки в спільному сумісному майні подружжя, не заслуговують на увагу колегії суддів. 
Відповідно до статті 520 ЦК України боржник у зобов`язанні може бути замінений іншою особою (переведення боргу) лише за згодою кредитора, якщо інше не передбачено законом.
Таким чином, переведення частини боргу з одного з подружжя на іншого не може відбуватися автоматично і без згоди кредитора на підставі тільки договору чи рішення суду про поділ майна подружжя.
Отже, при вирішенні спору про порядок виконання колишнім подружжям зобов`язань, що виникають з правочинів, вчинених в інтересах сім`ї, якщо питання про поділ цих зобов`язань не було зі згоди кредитора вирішене при поділі спільного майна цього подружжя, суди повинні керуватися тим, що подружжя має відповідати за такими зобов`язаннями солідарно усім своїм майном.
Якщо один із колишнього подружжя в повному обсязі виконав зобов`язання, то він у порядку частини першої статті 544 ЦК України має право на зворотну вимогу (регрес) до іншого з подружжя у відповідній частині.
Саме такого висновку дійшла Велика Плата Верховного Суду в постанові від 30 червня 2020 року у справі № 638/18231/15-ц. 
У постанові від 30 січня 2019 року у справі № 755/10947/17 (провадження № 14-435цс18) Велика Палата Верховного Суду зазначає, що незалежно від того чи перераховані усі постанови, у яких викладена правова позиція, від якої відступила Велика Палата Верховного Суду, суди під час вирішення тотожних спорів мають враховувати саме останню правову позицію Великої Палати Верховного Суду.
Відповідно до ч.4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Матеріали справи не містять доказів укладення між позивачем та відповідачем шлюбного договору.
Підстав для відступлення від засад рівності часток подружжя судом апеляційної інстанції не встановлено.
Враховуючи наведене, апеляційний суд вважає, що частки позивача та відповідача як співвласників спірного майна у праві спільної сумісної власності подружжя є рівними та становлять по 1/2 частині спірного житлового будинку за кожним із них. 
З огляду на зазначене доводи апеляційної скарги знайшли своє підтвердження та дають підстави для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело до неправильного вирішення справи.
Статтею 376 ЦПК України встановлено, що підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Отже, рішення суду першої інстанції слід скасувати та ухвалити нове судове рішення про задоволення позову.
Відповідно до частини тринадцятої статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, ухвалює нове рішення, цей суд здійснює розподіл судових витрат.
Документально підтверджені судові витрати у розмірі 5477 грн за подання позовної заяви, 8215,80 грн за подання апеляційної скарги, а всього 13692,80 грн, які підлягають стягненню з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 .
       Керуючись ст.ст. 367, 368, 376, 382,384 ЦПК України, суд 
                                       П О С Т А Н О В И В :
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.
Рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 20 січня 2020 року в даній справі скасувати і ухвалити нове судове рішення.
Позов задовольнити.
В порядку поділу спільного сумісного майна подружжя визнати за ОСОБА_1 та ОСОБА_4 за кожним право власності на 1/2 частину житлового будинку АДРЕСА_1 .
Стягнути з ОСОБА_4 в користь ОСОБА_1 понесені ним судові витрати на сплату судового збору в сумі 13692 (тринадцять тисяч шістсот дев"яносто дві) грн 80 коп.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення. 

Головуючий

Судді