Постанова
Іменем України 
 
17 червня 2020 року
м. Київ
 
справа № 466/1669/16-ц
провадження № 61-14327св18
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:
 
головуючого - Луспеника Д. Д.,
суддів: Воробйової І. А., Гулька Б. І., Лідовця Р. А., Черняк Ю. В. (суддя-доповідач),
 
учасники справи:
позивач - Публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк»,
відповідачі: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 ,
 
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Апеляційного суду Львівської області від 16 січня 2018 року у складі колегії суддів: Шандри М.  М., Струс  Л. Б., Шеремети  Н. О.,
 
ВСТАНОВИВ:
 
1. Описова частина
 
Короткий зміст позовних вимог
 
У липні 2016 року Публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором.
 
Позовна заява мотивована тим, що 22 липня 2008 року року між ЗАТ  КБ  «ПриватБанк» (правонаступник - ПАТ  КБ  «ПриватБанк») та ОСОБА_3 укладено кредитний договір №  Є/V 3616, за умовами якого   ОСОБА_4 надано кредитні кошти в розмірі 15  000 доларів США на строк до 22 лютого 2013 року. 
 
Виконання зобов`язань за кредитним договором забезпечено договором поруки від 22 лютого 2008 року, укладеним між ЗАТ  КБ  «ПриватБанк» та ОСОБА_2 .
 
Унаслідок неналежного виконання відповідачами зобов`язання з повернення кредиту утворилась заборгованість у розмірі 70 896,59 доларів США, яка складається із: основної заборгованості за кредитом - 12 476,655 доларів США, заборгованості за процентами - 22 679,96 доларів США, пені за несвоєчасність виконання зобов`язання з повернення кредиту - 32 354,78  доларів США, штрафу (фіксована частина) - 9,73 доларів США та штрафу (процентна складова) - 3 375,56 доларів США.
 
Враховуючи викладене, ПАТ КБ «ПриватБанк» просило суд стягнути солідарно з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 заборгованість за кредитним договором від 22 липня 2008 року № Є/V 3616 у розмірі 70 896,59 доларів США.
 
Короткий зміст рішення суду першої інстанції
 
Рішенням Шевченківського районного суду м. Львова від 17 лютого 2017  року у задоволенні позову ПАТ КБ «ПриватБанк» відмовлено.
 
Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що рішенням Шевченківського районного суду м. Львова від 06 травня 2010  року у справі № 2-940/10, яке набрало законної сили, в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором від 22 лютого 2008 року № Є/V 3616 звернено стягнення на автомобіль «Mersedes-Benz 609D», 1995 року випуску, № кузова/шасі НОМЕР_1 , реєстраційний номер НОМЕР_2 , та автомобіль «Volkswagen Passat 1.8», 1989 року випуску, № кузова/шасі НОМЕР_3 , реєстраційний номер НОМЕР_4 . Крім цього, звернено стягнення на майно, що зазначене в договорі застави, а  саме: телевізор «Panasonic», 2007  року випуску, та холодильник «Bosch», 2007 року випуску.
На виконання вказаного рішення суду автомобіль «Volkswagen Passat 1.8», 1989 року випуску, № кузова/шасі НОМЕР_3 , реєстраційний номер НОМЕР_4 , було реалізовано за 24 000 грн, а всю суму з його реалізації 02 липня 2010 року було перераховано на кредитний рахунок у  ПАТ  КБ  «ПриватБанк».
Автомобіль «Mersedes-Benz 609D», 1995 року випуску, № кузова/шасі НОМЕР_1 , реєстраційний номер НОМЕР_2 , було вилучено в   ОСОБА_2 та передано в Шевченківський відділ ДВС Львівського МУЮ для подальшої передачі ЗАТ КБ «ПриватБанк», що підтверджується актом опису й арешту від 14 червня 2011 року серії ВП № 26645949, а також постановою державного виконавця про повернення виконавчого документа стягувачеві від 29 липня 2011 року серії ВП № 6645949.
З розрахунків, наданих позивачем, не вбачається зарахування сум реалізованого в порядку виконання рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 06 травня 2010 року майна відповідачів. Після повернення банку (стягувачеві) державним виконавцем виконавчих листів 29 липня 2011  року, позивач звернувся до суду із цим позовом лише 15 лютого 2016  року, тобто після спливу п`ятирічного строку позовної давності (пункт 6.8 кредитного договору), який почав свій перебіг 17 вересня 2010  року, на наступний день після спливу семи днів з  дати відправлення банком на адресу позичальника вимоги щодо дострокового виконання боргового зобов`язання, та закінчився 16 вересня 2015 року.
 
Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції
 
Постановою Апеляційного суду Львівської області від 16 січня 2018 року апеляційну скаргу ПАТ КБ «ПриватБанк» задоволено частково, рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 17 лютого 2017 року скасовано, позов ПАТ КБ «ПриватБанк» задоволено частково.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за процентами у розмірі 18 516,35 доларів США, що в еквіваленті 475 685,03 грн, пеню у розмірі 18 000 доларів США, що в еквіваленті 462 420 грн, штраф (фіксована частина) - 250 грн та штраф (процентна складова) у розмірі 1 825,81 доларів США, що в еквіваленті 46 905,05 грн, а всього 985 260,08 грн.
У іншій частині вимог відмовлено.
Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.
 
Постанову суду апеляційної інстанції мотивовано тим, що 09 вересня 2010  року позивач направив на адресу позичальника вимогу про дострокове виконання зобов`язання відповідно до пункту 2.3.3 кредитного договору. 
Таким чином, пред`явивши вимогу про повне дострокове погашення заборгованості за кредитом, банк змінив строк виконання основного зобов`язання. Враховуючи наведене, районний суд дійшов правильного висновку про те, що термін позовної давності почав свій перебіг 17 вересня 2010 року та закінчився 16 вересня 2015 року, з цим позовом банк звернувся до суду 15 липня 2016 року, тому вимоги про стягнення на користь банку основної заборгованості за кредитом у розмірі 12 476,55 доларів США задоволенню не підлягають.
Водночас, оскільки кошти за кредитним договором у належному розмірі повернуто не було, проценти за кредитом та пеня за процентами підлягають стягненню з відповідачки ОСОБА_1 у межах строку позовної давності, тобто за період з 15 липня 2011 року до 04 лютого 2016 року (відповідно до розрахунку).
 
Короткий зміст вимог касаційної скарги та її доводів
 
У касаційній скарзі, поданій у лютому 2018 року до Верховного Суду, ОСОБА_1 , посилаючись на неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати оскаржуване рішення суду апеляційної інстанції та залишити в силі рішення суду першої інстанції. 
 
Касаційну скаргу мотивовано тим, що вирішуючи питання про можливість стягнення кредитної заборгованості на користь банку, апеляційний суд залишив без уваги те, що відповідно до статті 266 ЦК України у разі спливу позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги, а тому безпідставно стягнув з ОСОБА_1 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за відсотками, пеню та штрафи. Також апеляційний суд проігнорував те, що стягнення пені та штрафів у межах одного зобов`язання не передбачено.

 
Надходження касаційної скарги до Верховного Суду
 
Ухвалою Верховного Суду від 29 березня 2018 року відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 та витребувано із Шевченківського районного суду м. Львова цивільну справу № 466/1669/16-ц.
 
Ухвалою Верховного Суду від 10 січня 2019 року справу за позовом ПАТ  «ПриватБанк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором призначено до судового розгляду.
 
Короткий зміст позиції інших учасників справи
 
У відзиві на касаційну скаргу ПАТ  «ПриватБанк» заперечувало проти доводів касаційної скарги, а оскаржуване судове рішення вважало законним та обґрунтованим.
 
Фактичні обставини справи
 
22 лютого 2008 року між ЗАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 укладено кредитний договір № Є/V 3616, за умовами якого ОСОБА_1 надано кредитні кошти в розмірі 15  000 доларів США. Строк дії кредитного договору визначено сторонами до 22 лютого 2013 року.
 
На забезпечення виконання зобов`язання за цим кредитним договором 22  лютого 2008 року між ЗАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_2 укладено договір поруки.
 
Також умовами кредитного договору від 22 лютого 2008 року №  Є/V  3616 передбачено укладення між ЗАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 договору застави, відповідно до якого відповідачка повинна була передати у  заставу банку майно згідно з описом, яке належало їй особисто на праві спільної сумісної власності з ОСОБА_2 , а саме: телевізор «Panasonic», 2007  року випуску, холодильник «Bosch», 2007 року випуску, автомобіль «Mersedes-Benz 609D», 1995 року випуску, № кузова/шасі НОМЕР_1 , реєстраційний номер НОМЕР_2 , автомобіль «Volkswagen Passat 1.8», 1989 року випуску, №  кузова/шасі НОМЕР_3 , реєстраційний номер НОМЕР_4 .
 
Станом на 29 травня 2009 року в рахунок погашення кредитної заборгованості ОСОБА_1 сплатила 24 095,54 грн, що в еквіваленті 4 197  доларів США.
 
04 серпня 2009 року ПАТ КБ «ПриватБанк» звернулося до суду з позовом до  ОСОБА_1 та ОСОБА_2 про звернення стягнення на предмет застави (справа № 2-940/10), визначивши заборгованість за кредитним договором від 22 лютого 2008 року № Є/V 3616 у розмірі 14 378,70 доларів США, яка складається із: основної заборгованості за кредитом - 13 147,81 доларів США; заборгованості за процентами за користування кредитом - 489,11 доларів США; пені за несвоєчасне виконання зобов`язань за договором - 26,22 доларів США, штрафів: 250 грн (фіксована частина) та 683,16 доларів США (процентна складова).
 
Рішенням Шевченківського районного суду м. Львова від 06 травня 2010  року у справі № 2-940/10, яке набрало законної сили, в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором від 22 лютого 2008 року № Є/V 3616 звернено стягнення на автомобіль «Mersedes-Benz 609D», 1995 року випуску, № кузова/шасі НОМЕР_1 , реєстраційний номер НОМЕР_2 , та автомобіль «Volkswagen Passat 1.8», 1989 року випуску, № кузова/шасі НОМЕР_3 , реєстраційний номер НОМЕР_4 . Крім цього, звернено стягнення на майно, що зазначене в договорі застави, а  саме: телевізор «Panasonic», 2007  року випуску, та холодильник «Bosch», 2007 року випуску.
 
На виконання вказаного рішення суду автомобіль «Volkswagen Passat 1.8», 1989 року випуску, № кузова/шасі НОМЕР_3 , реєстраційний номер НОМЕР_4 , було реалізовано за 24 000 грн, а всю суму з його реалізації 02 липня 2010 року було перераховано на кредитний рахунок у  ПАТ  КБ  «ПриватБанк».
Автомобіль «Mersedes-Benz 609D», 1995 року випуску, № кузова/шасі НОМЕР_1 , реєстраційний номер НОМЕР_2 , було вилучено в   ОСОБА_2 та передано в Шевченківський відділ ДВС Львівського МУЮ для подальшої передачі ЗАТ КБ «ПриватБанк», що підтверджується актом опису й арешту від 14 червня 2011 року серії ВП № 26645949, а також постановою державного виконавця про повернення виконавчого документа стягувачеві від 29 липня 2011 року серії ВП № 6645949.
З наявного у матеріалах справи розрахунку заборгованості вбачається, що грошові кошти, отримані в  результаті реалізації автомобіля «Mersedes-Benz 609D», 1995 року випуску, № кузова/шасі НОМЕР_1 , реєстраційний номер НОМЕР_2 , у порядку виконання рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 06 травня 2010 року, 24  листопада 2015 року були зараховані на рахунок ПАТ КБ  «ПриватБанк», що сторонами не заперечується (а. с. 126).
 
Установлено, що 09 вересня 2010 року ПАТ КБ  «ПриватБанк» направило на адресу позичальника вимогу про дострокове виконання боргових зобов`язань відповідно до пункту 2.3.3 кредитного договору від 22 лютого 2008 року № Є/V 3616. 
 
Пунктом 6.8. зазначеного кредитного договору передбачено, що термін позовної даності за вимогами про стягнення кредиту, процентів за користування кредитом, винагороди, неустойки (пені, штрафів) за цим договором встановлюється сторонами тривалістю п`ять років. Нарахування неустойки за кожний випадок порушення зобов`язань, передбачених пунктами 6.1, 6.2, 6.3 цього договору, здійснюється протягом трьох років із дня, коли відповідне зобов`язання повинно було бути виконане позичальником (пункт 6.4).
 
2. Мотивувальна частина
 
Позиція Верховного Суду
 
Відповідно до частини другої розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 15 січня 2020 року № 460-ІХ «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом.
 
Положеннями частини другої статті 389 ЦПК України (тут і далі - у редакції, чинній до набрання чинності Законом України від 15 січня 2020 року № 460-ІХ «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ») передбачено, що підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
 
Частинами першою та другою статті 400 ЦПК України визначено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
 
Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду вважає, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню.
 
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, і застосовані норми права
 
Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
 
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і  заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
 
Зазначеним вимогам цивільного процесуального закону постанова апеляційного суду не відповідає.
Щодо стягнення основної заборгованості
 
Згідно зі статтею 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати кредит позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит і сплатити проценти.
 
Відповідно до частини другою статті 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то у разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього кодексу.
 
Згідно з частиною першою статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.
 
Статтею 526 ЦК України встановлено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору.
 
Відповідно до статті 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
 
Згідно з частиною першою статті 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.
 
Отже, для належного виконання зобов`язання необхідно дотримуватися визначених у договорі строків (термінів), зокрема щодо сплати процентів, а прострочення виконання зобов`язання є його порушенням.
 
Відповідно до статті 599 ЦК України зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.
Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.
 
Загальна позовна давність установлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).
 
За змістом положень частини першої та пункту 1 частини другої статті 258 ЦК України для окремих видів вимог законом може встановлюватися спеціальна позовна давність: скорочена або більш тривала порівняно із загальною позовною давністю. Позовна давність в один рік застосовується, зокрема, до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені).
 
Згідно зі статтею 259 ЦК України позовна давність, встановлена законом, може бути збільшена за домовленістю сторін. Договір про збільшення позовної давності укладається у письмовій формі. Позовна давність, встановлена законом, не може бути скорочена за домовленістю сторін.
Відповідно до статті 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.
Початок перебігу позовної давності визначається статтею 261 ЦК України. Так, за загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України). А за зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (частина п`ята цієї статті).
 
Вирішуючи вказаний спір у частині відмови позивачу у стягненні основної заборгованості за кредитним договором, апеляційний суд виходив з  обґрунтованості позовних вимог, оскільки встановив, що позичальник отримав грошові кошти за кредитним договором від 22 лютого 2008 року №  Є/V  3616, однак разом із поручителем належним чином не виконував зобов`язання з погашення кредиту та сплати процентів за користування кредитними коштами. Разом з цим під час розгляду справи в суді першої інстанції відповідачем було заявлено клопотання про застосування до спірних правовідносин позовної давності, що відповідно до вимог частини четвертої статті 267 ЦК України є  самостійною підставою для відмови у  задоволенні позову.
 
ОСОБА_1 не оскаржує постанову апеляційного суду в частині відмови банку у задоволенні позову про стягнення основної суми заборгованості, а тому в цій частині вона касаційним судом відповідно до положень статті 400  ЦПК  України не переглядається.
 
Щодо стягнення процентів у межах строку позовної давності
 
Задовольняючи позов у частині стягнення процентів за користування кредитом, штрафів та пені, апеляційний суд вважав, що зазначені складові кредитної заборгованості підлягають стягненню у межах п`ятирічного строку позовної давності, встановленого умовами кредитного договору, який передував зверненню банку до суду з цим позовом.
 
Колегія суддів не погоджується з таким висновком.
 
У постанові Великої Палати Верховного Суду від  28  березня 2018 року у  справі № 444/9519/12 (провадження № 14-10цс18) зроблено правовий висновок про те, що припис абзацу другого частини першої статті  1048  ЦК  України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування. Право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у  разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК  України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.
 
Встановлено, що строк дії кредитного договору визначено сторонами до 22  лютого 2013 року.
 
Водночас, 04 серпня 2009 року ПАТ КБ «ПриватБанк» звернулося до суду з  позовом до ОСОБА_1 та ОСОБА_2 про звернення стягнення на предмет застави (справа № 2-940/10), а 09 вересня 2010 року ПАТ КБ  «ПриватБанк» направило на адресу позичальника вимогу про дострокове виконання боргових зобов`язань відповідно до пункту 2.3.3 кредитного договору від  22  лютого 2008 року № Є/V 3616.
 
У підпункті «а» пункту 2.3.3 кредитного договору зазначено, що банк має право, зокрема, вимагати від позичальника дострокового повернення кредиту, сплати процентів за його користування, виконання інших зобов`язань за цим договором шляхом направлення повідомлення. При цьому, згідно зі статтями 212, 611, 651 ЦК України за зобов`язаннями, терміни виконання за якими не наступили, вважається, що такі терміни наступили; позичальник зобов`язується повернути всю суму заборгованості.
 
Таким чином, у зв`язку з порушенням позичальником виконання зобов`язання за кредитним договором, позивач відповідно до частини другої статті 1050 ЦК України та наведених умов кредитного договору використав право достроково вимагати стягнення з позичальника та поручителя заборгованості за кредитним договором, звернувшись спочатку до суду з позовом до божника та поручителя, та надіславши повідомлення про дострокове повернення всієї суми кредиту й пов`язаних із ним платежів, змінивши, таким чином, строк виконання основного зобов`язання.
 
Зазначене вище вказує на те, що позивач не мав права нараховувати передбачені договором проценти після спливу вже зміненого строку його дії, тобто позовні вимоги у цій частині є необґрунтованими, що також унеможливлює застосування до них позовної давності.
 
Щодо стягнення неустойки (пені, штрафів) за неналежне виконання зобов`язання
 
Приймаючи постанову про стягнення з ОСОБА_1 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» пені у розмірі 18 000 доларів США, що в еквіваленті 462 420 грн, штрафу (фіксована частина) - 250 грн та штрафу (процентна складова) у розмірі 1 825,81 доларів США, що в еквіваленті 46 905,05 грн, апеляційний суду не звернув увагу на таке.
 
Відповідно до правового висновку, викладеного в постанові Верховного Суду України від 21 жовтня 2015 року у справі № 6-2003цс15, цивільно-правова відповідальність - це покладення на правопорушника основаних на законі невигідних правових наслідків, які полягають у позбавленні його певних прав або в заміні невиконання обов`язку новим, або у приєднанні до невиконаного обов`язку нового додаткового.
 
Покладення на боржника нових додаткових обов`язків як заходу цивільно-правової відповідальності має місце, зокрема, у випадку стягнення неустойки (пені, штрафу).
 
Положеннями статті 549 ЦК України передбачено, що неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.
 
Згідно зі статтею 61 Конституції України ніхто не може бути двічі притягнутий до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення.
 
Враховуючи вищевикладене та положення статті 549 ЦК України, штраф і пеня є одним видом цивільно-правової відповідальності, а тому, незважаючи на умови кредитного договору, їх одночасне застосування за одне і те саме правопорушення (порушення строків виконання грошових зобов`язань за кредитним договором) свідчить про недотримання положень, закріплених у статті 61 Конституції України, щодо заборони подвійної цивільно-правової відповідальності за одне й те саме порушення.
 
На підставі викладеного колегія суддів дійшла висновку про неможливість одночасного стягнення з відповідачів штрафів (як процентної, так і фіксованої частин) та пені у межах відповідальності за зобов`язаннями за одним і тим самим кредитним договором.
 
Такі правові висновки відповідають усталеній практиці Верховного Суду, викладеній у постановах: від 13 лютого 2019 року у справі 
№ 216/2813/15 (провадження № 61-38341св18), від 13 лютого 2019 року у справі № 523/17197/15-ц (провадження № 61-24792св18), від 13 лютого 2019  року у справі № 2-884/10 (провадження № 61-24993св18) та іншими.
 
Крім того, статтею 266 ЦК України унормовано застосування позовної давності до додаткових вимог. Так, за змістом указаної статті зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене майно тощо).
 
Таким чином, вимоги банку про стягнення неустойки задоволенню не підлягають. 
 
Разом з цим колегія суддів не може залишити в силі рішення суду першої інстанції з огляду на таке.
 
Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з їх необґрунтованості, а також необхідності застосування у цій справі позовної давності.
 
У абзаці третьому пункту 11 постанови Пленуму Верховного Суду України від  18 грудня 2009 року № 14 «Про судове рішення у цивільній справі» судам роз`яснено, що встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього.
 
Проте суд першої інстанції не звернув уваги на те, що відмова у позові і за недоведеністю, і за пропуском строку позовної давності, є недопустимою, оскільки правила про позовну давність застосовують лише до обґрунтованих позовів.
 
Висновки за наслідками розгляду касаційної скарги
 
Згідно з пунктом 3 частини першої статті 409 ЦПК України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право скасувати судові рішення повністю або частково і ухвалити нове рішення у відповідній частині або змінити рішення, не передаючи справи на новий розгляд.
 
Відповідно до частин першої та третьої статті 412 ЦПК України підставами для скасування судових рішень повністю або частково і ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права. Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.
 
Оскільки суди попередніх інстанцій правильно встановили обставини справи, однак неправильно застосували норми матеріального права, а встановлення додаткових обставин, а також дослідження та оцінка доказів у справі не потребується, то колегія суддів, враховуючи вимоги частини третьої статті  400  ЦПК України, вважає за можливе скасувати постанову апеляційного суду та прийняти нову постанову про відмову у задоволенні позову.
 
Відповідно до частини першої статті 415 ЦПК України суд касаційної інстанції за наслідками розгляду касаційної скарги приймає постанову відповідно до правил, встановлених статтею 35 та главою 9 розділу III цього Кодексу, з  особливостями, зазначеними в статті 416 цього Кодексу.
 
Керуючись статтями 400, 409, 412, 415, 416 ЦПК України, Верховний Суд у  складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.
 
Постанову Апеляційного суду Львівської області від 16 січня 2018 року в  частині задоволення позовних вимог Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» про стягнення з ОСОБА_1 на користь Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» заборгованості за процентами за користування кредитом у розмірі 18 516,35 доларів США, що в еквіваленті 475 685,03 грн, пені у розмірі 18 000  доларів США, що в еквіваленті 462 420 грн, штрафу (фіксована частина) - 250 грн та штрафу (процентна складова) у розмірі 1 825,81 доларів США, що в еквіваленті 46 905,05 грн, а всього 985 260,08 грн, відмовити і ухвалити в цій частині нове рішення.
 
У задоволенні позову Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» у частині стягнення заборгованості за процентами за користування кредитом, пені та штрафу відмовити.
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий                                                                                      Д. Д. Луспеник

Судді:                                                                                                 І. А. Воробйова

                                                                                                            Б. І. Гулько

                                                                                                            Р. А. Лідовець 

                                                                                                           Ю. В. Черняк