П О С Т А Н О В А 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа №  120/398/20-а 
Головуючий у І інстанції: Альчук М.П. 
Суддя-доповідач:  Матохнюк Д.Б. 
03 серпня 2020 року
м. Вінниця
Сьомий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
головуючого судді:  Матохнюка Д.Б. 
суддів:  Шидловського В.Б.  Франовської К.С. 
розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Вінницького окружного адміністративного суду від 13 квітня 2020 року у справі за адміністративним позовом Львівського державного університету внутрішніх справ до ОСОБА_1 про  стягнення витрат, 
В С Т А Н О В И В :
 у лютому 2020 року Львівський державний університет внутрішніх справ звернувся до суду з адміністративним позовом до ОСОБА_1 про стягнення з відповідача на користь позивача кошти в розмірі 46564,84 грн. - витрати, пов`язані з його утриманням у вищому навчальному закладі.
Рішенням Вінницького окружного адміністративного суду від 13 квітня 2020 року адміністративний позов. 
Не погоджуючись з судовим рішенням відповідач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати вказане рішення та прийняти нову постанову, якою відмовити у задоволенні позовних вимог. 
В обґрунтування апеляційної скарги апелянт послався на неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права, що, на його думку, призвело до неправильного вирішення спору.
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши доводи апеляційної скарги наявними в матеріалах справи письмовими доказами, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому  задоволенню, з наступних підстав.
Як встановлено судом першої інстанції, між Львівським державним університетом внутрішніх справ, УМВС України у Вінницькій області та ОСОБА_1 укладено договір 86-км/2014 від 29.08.2014 року про підготовку фахівця у вищому навчальному закладі МВС України.
На підставі укладеного тристороннього договору про підготовку фахівця у вищому навчальному закладі Міністерства внутрішніх справ України, п. 2.3.6 передбачено, що в разі відрахування з навчального закладу чи звільнення з органів внутрішніх справ України по закінченню навчання до встановленого трирічного терміну перебування на службі з підстав, зазначених у п. 3 договору, ОСОБА_1 зобов`язаний відшкодувати фактичні витрати, пов`язані з його утриманням у вищому навчальному закладі згідно з затвердженим розрахунком.
Відповідно до п. 3.2 договору підставою відшкодування фактичних витрат на підготовку є відмова від подальшого проходження служби на посадах начальницького складу в органах внутрішніх справ протягом трьох років після закінчення навчального закладу.
Так, наказом Головного УНП у Вінницькій області №105 від 25.06.2018 року лейтенанта поліції ОСОБА_1 призначено на посаду оперуповноваженим сектору кримінальної поліції Лівобережного відділення поліції Вінницького відділу поліції ГУНП у Вінницькій області зі встановленням посадового окладу 2400 грн.
При цьому, наказом ГУНП України у Вінницькій області від 30.07.2019 року №132 о/с позивача звільнено зі служби в поліції в ОВС на підставі п. 7 ч. 1 ст. 77 Закону України "Про національну поліцію" за власним бажанням.
За таких обставин, навчальним закладом 10.10.2019 року та 25.11.2019 року надсилалися відповідачу претензії про відшкодування витрат на його утримання у вищому навчальному закладі в розмірі 46564,84 грн., на які відповіді не було надано.
Враховуючи те, що відповідачем в добровільному порядку не відшкодовано вказані кошти, позивач звернувся до суду з даним адміністративним позовом.
Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції, виходив з того, що матеріалами справи підтверджується наявність заборгованості, яка відповідачем не оскаржувалася, станом на день звернення до суду відповідачем добровільно не відшкодована, а тому підлягає стягненню.
Проте, перевіряючи правомірність розгляду Вінницьким окружним адміністративним судом даного адміністративного спору, колегія суддів дійшла висновку про порушення судом першої інстанції норм процесуального та матеріального права, зокрема, прийняття до провадження позовної заяви, прийняття рішення по суті, в той час, як позивачем грубо порушено строк звернення до суду з даним адміністративним позовом, з огляду на наступне. 
Згідно з ч. 2 ст. 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Частиною 1 ст. 122 КАС України визначено, що позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.
Абзацом 1 ч. 2 ст. 122 КАСУ визначено, що для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.
Відповідно до ч. 3 ст. 122 КАСУ для захисту прав, свобод та інтересів особи цим Кодексом та іншими законами можуть встановлюватися інші строки для звернення до адміністративного суду, які, якщо не встановлено інше, обчислюються з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.
Згідно з ч. 5 ст. 122 КАС України для звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби встановлюється місячний строк.
Тобто, чинне законодавство встановленими строками обмежує звернення особи до суду за захистом своїх прав, свобод та інтересів. Це, насамперед, обумовлено специфікою спорів, які розглядаються в порядку адміністративного судочинства, а запровадження таких строків має на меті досягнення юридичної визначеності у публічно-правових відносинах. Ці строки обмежують час, протягом якого такі правовідносини можуть вважатися спірними.
Рішенням Конституційного Суду України №17-рп/2011 від 13 грудня 2011 року визначено, що держава може, встановленням відповідних процесуальних строків, обмежувати строк звернення до суду, що не впливає на зміст та обсяг конституційного права на судових захист і доступ до правосуддя.
Наслідки пропущення строків звернення до адміністративного суду передбачено ст.123 КАС України.
Частиною 3 ст. 123 КАС України визначено, що якщо факт пропуску позивачем строку звернення до адміністративного суду буде виявлено судом після відкриття провадження в адміністративній справі і позивач не заявить про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду, або якщо підстави, вказані ним у заяві, будуть визнані судом неповажними, суд залишає позовну заяву без розгляду.
Враховуючи зазначене, колегія суддів приходить до висновку, що загальний строк для звернення до суду з позовом у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби становить один місяць та починає обчислюватись з моменту, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.
Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 24 грудня 2019 року у справі №824/284/19-а.
Так, частиною 10 ст. 25 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" передбачено, що курсанти в разі дострокового розірвання контракту через небажання продовжувати навчання або через недисциплінованість та в разі відмови від подальшого проходження військової служби на посадах осіб офіцерського складу після закінчення вищого навчального закладу, а також особи офіцерського складу, які звільняються з військової служби протягом п`яти років після закінчення вищого військового навчального закладу або військового навчального підрозділу вищого навчального закладу відповідно до підпунктів "д", "е", "є", «з», "и" пункту 1 частини п`ятої статті 26 цього Закону, відшкодовують Міністерству оборони України та іншим центральним органам виконавчої влади, яким підпорядковані ці навчальні заклади, витрати, пов`язані з їх утриманням у вищому навчальному закладі, відповідно до порядку і умов, встановлених Кабінетом Міністрів України. У разі відмови від добровільного відшкодування витрат таке відшкодування здійснюється у судовому порядку.
Таким чином, право на звернення до суду із позовом про стягнення вказаних витрат у позивача виникло після звільнення відповідача та відмови від добровільного відшкодування відповідачем таких витрат.
Так, початок перебігу строку звернення до суду у даній справі розпочався для позивача з 11 грудня 2019 року (з наступного дня, після визначеного для добровільного відшкодування витрат), а закінчився, відповідно, 13 січня 2020 року.
Як встановлено з матеріалів справи, позовну заяву позивачем подано 03 лютого 2020 року. 
Отже, строк звернення до суду пропущений.
Так, позивачем у заяві про поновлення строку звернення до суду, підставою для такого поновлення є зміна судової практики у правовій позиції щодо підсудності справ даної категорії.
Проте, суд апеляційної інстанції, оцінюючи обставини, які перешкоджали здійсненню процесуального права на звернення до суду, виходить з оцінки та аналізу всіх наведених позивачем доводів, в тому числі, чи мав він, за таких обставин можливість своєчасно реалізувати право на звернення до суду.
Пояснення позивача щодо поважності причин пропуску строку звернення до суду не є належними, об`єктивними та непереборними обставинами, які перешкоджають звернутися до суду в межах встановленого законодавством строку.
При цьому, практика Європейського суду з прав людини також свідчить про те, що право на звернення до суду не є абсолютним і може бути обмеженим, в тому числі і встановленням строків на звернення до суду за захистом порушених прав (справа «Стаббігс на інші проти Великобританії», справа «Девеер проти Бельгії»).
Відповідно дост.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського Суду з прав людини», Європейська Конвенція «Про захист прав людини і основоположних свобод» і практика Європейського Суду з прав людини є джерелом права.
Частиною 1 ст. 6 Конвенції передбачено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом.
Однак, у справі «Мушта проти України» ЄСПЛ нагадує, що право на суд, одним з аспектів якого є право на доступ до суду, не є абсолютним, воно за своїм змістом може підлягати обмеженням, особливо щодо умов прийнятності скарги на рішення.
Норми, які регламентують строки подання скарг, безумовно, передбачаються для забезпечення належного відправлення правосуддя і дотримання принципу юридичної визначеності. Зацікавлені особи повинні розраховувати на те, що ці норми будуть застосовані.
У той же час такі норми або їх застосування мають відповідати принципу юридичної визначеності та переслідувати легітимну мету, враховуючи розумний ступінь пропорційності між використаними засобами та поставленими цілями.
Позивач у даній справі мав усі правові підстави для вчасного звернення до суду з відповідним позовом у розумні строки, будь-яких перешкод для реалізації такого права матеріали справи не містять, як і підстав для визнання причин пропуску строку звернення до суду поважними.
Колегія суддів вважає, що чітко визначені та однакові для всіх учасників справи строки звернення до суду, здійснення інших процесуальних дій є гарантією забезпечення рівності сторін та інших учасників справи. А для цього має бути також виконано умову щодо недопустимості безпідставного та необмеженого поновлення судами пропущеного строку, оскільки національним законодавством вирішення цього питання віднесено до дискреційних повноважень суду.
Також, суд зазначає, що дотримання строків звернення до адміністративного суду є однією з умов дисциплінування учасників публічно-правових відносин, а інститут строків у адміністративному процесі сприяє досягненню юридичної визначеності у публічно-правових відносинах та стимулює суд і учасників адміністративного процесу добросовісно ставитися до виконання своїх обов`язків.
Крім того, у рішенні від 13 грудня 2011 року № 17-рп/2011 Конституційний Суд України роз`яснив, що обмеження строку звернення до суду шляхом встановлення відповідних процесуальних строків, не впливає на зміст та обсяг конституційного права на судовий захист і доступ до правосуддя.
Отже, враховуючи те, що позивачем пропущений встановлений законом строк звернення до суду з даним позовом і ним не надано суду належних обґрунтувань та доказів на підтвердження поважності причин пропуску цього строку, суд приходить до висновку про відсутність підстав для поновлення строку звернення до суду з даним позовом та про наявність підстав для залишення позовної заяви без розгляду у відповідності до вимог ст. 123 КАС України.
Відтак, колегія суддів не погоджується з висновком суду першої інстанції про можливість розгляду даної справи по суті, та вважає за необхідне залишити позовну заяву без розгляду.
Згідно з п. 8 ч. 1 ст. 240 КАС України суд своєю ухвалою залишає позов без розгляду, якщо з підстав, визначених частинами третьою та четвертою статті 123 цього Кодексу.
Відповідно до ч. 1 ст. 319 КАС України судове рішення першої інстанції, яким закінчено розгляд справи, підлягає скасуванню повністю або частково в апеляційному порядку і позовна заява залишається без розгляду або провадження у справі закривається у відповідній частині з підстав, встановлених статтями 238, 240 цього Кодексу.
З огляду на викладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції допустив наведені порушення норм процесуального права, що призвело до неправильного вирішення даної справи, внаслідок чого його рішення підлягає скасуванню з залишенням позовної заяви без розгляду.
Одночасно слід зазначити, що в контексті положень п.6 ч.6 ст.12 КАС України дана справа відноситься до категорій справ незначної складності, а тому відповідно до п.2 ч.5 ст.328 цього Кодексу судове рішення за результатами її розгляду судом апеляційної інстанції в касаційному порядку оскарженню не підлягає. 
          Керуючись ст.ст. 122, 123, 238, 243, 250, 308, 310, 315, 319, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд 

П О С Т А Н О В И В :
апеляційну скаргу ОСОБА_1  задовольнити частково.
Рішення Вінницького окружного адміністративного суду від 13 квітня 2020 року, скасувати.
Прийняти нову постанову.
Адміністративний позов Львівського державного університету внутрішніх справ до ОСОБА_1 про стягнення витрат  залишити без розгляду.
Постанова суду набирає законної сили з моменту підписання суддями та оскарженню не підлягає.
          
Головуючий	 	 	Матохнюк Д.Б.	
 	 	 	 	
Судді	 	   	Шидловський В.Б.    Франовська К.С.