Ухвала    
 
14 вересня 2020 року
м. Київ
справа № 207/3437/17
провадження № 61-12676 ск20
Верховний Суд у складі постійної колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: 
Білоконь О. В. (суддя-доповідач), Осіяна О. М., Сакари Н. Ю.,
розглянув касаційну скаргу  ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Такташов Олександр Якович, на рішення Баглійського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області у складі судді Скиби С. А. від 29 січня 2020 року та постанову Дніпровського апеляційного суду у складі колегії суддів: Варенко О. П., Городничої В. С., Лаченкової О. В., від 22 липня 2020 року у справі за позовом  ОСОБА_1 до Державної казначейської служби України, Головного управління Національної поліції у Дніпропетровській області, прокуратури Дніпропетровської області про відшкодування моральної шкоди, завданої незаконним притягненням до кримінальної відповідальності,
ВСТАНОВИВ:
У грудні 2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до Державної казначейської служби України, Головного управління Національної поліції у Дніпропетровській області, прокуратури Дніпропетровської області про відшкодування моральної шкоди, завданої незаконним притягненням до кримінальної відповідальності. 
Позовна заява мотивована тим, що у березні 2006 року відбулась дорожньо-транспортна пригода, за наслідками якої 08 лютого 2010 року йому пред`явлено обвинувачення у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого частиною першою статті 286 КК України 2001 року і обрано запобіжний захід у вигляді підписки про невиїзд.
Вироком Криничанського районного суду Дніпропетровської області                    від 23 травня 2013 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 30 липня 2013 року та ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 05 червня 2014 року, його визнано невинним у пред`явленому обвинуваченні та виправдано за відсутністю в його діях складу кримінального правопорушення.
Позивач зазначав, що у зв`язку з незаконним притягненням до кримінальної відповідальності він зазнав значних моральних переживань та страждань, під час перебування під слідством та судом з 08 лютого                  2010 року по 05 червня 2014 року, що складає 52 місяці, йому завдано моральної шкоди у розмірі 1 275 210,00 грн, яку просив стягнути з Державного бюджету України на його користь.
Рішенням Баглійського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 29 січня 2020 року, залишеним без змін постановою Дніпровського апеляційного суду від 22 липня 2020 року, позов ОСОБА_1 задоволено частково. Стягнуто з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 в рахунок відшкодування шкоди, завданої незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду моральну шкоду у розмірі 193 643,00 грн, судові витрати у розмірі 868,59 грн. У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.
26 серпня 2020 року до Верховного Суду ОСОБА_1 подав касаційну скаргу, тобто після закінчення строку на касаційне оскарження, встановленого частиноюпершою статті 390 ЦПК України, в якій просить скасувати оскаржувані судові рішення в частині відмови у позові та ухвалити нове в цій частині, яким позов задовольнити у повному обсязі, в іншій частині залишити без змін.
У касаційній скарзі заявник порушує питання про поновлення строку на касаційне оскарження судових рішень з посиланням на те, що строк пропущено з поважних причин, оскільки повний текст оскаржуваної постанови отримав поштою лише 25 серпня 2020 року.
Зважаючи на те, що строк на касаційне оскарження пропущено з поважних причин, заявник у розумний інтервал часу після отримання копії постанови суду апеляційної інстанції звернувся з касаційною скаргою, вважаємо за можливе його поновити.
Частиною першою статті 394 ЦПК України передбачено, що одержавши касаційну скаргу, оформлену відповідно до вимог статті 392 цього Кодексу, колегія суддів у складі трьох суддів вирішує питання про відкриття касаційного провадження (про відмову у відкритті касаційного провадження).
Підстави касаційного оскарження судових рішень визначені у частині другій статті 389 ЦПК України. 
Підставою касаційного оскарження вказаних судових рішень заявник зазначає неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права. Так, суди застосували статтю 23 ЦК України, статтю 13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду від 27 лютого 2019 року у справі № 760/1409/15-ц (пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України). Зокрема, заявник вважає, що суди попередніх інстанцій у порушення статті 89 ЦПК України не врахували період його перебування під слідством та судом, який тривав з 08 лютого 2010 року (з моменту пред`явлення обвинувачення) по 05 червня 2014 року (дату постановлення ухвали Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ), та складає 52 місяці.
Крім того, підставою касаційного оскарження заявник зазначає відсутність висновку Верховного Суду щодо порядку обчислення перебігу строку перебування особи під слідством чи судом (пункт 3 частини другої статті 389 ЦПК України, щодо питання застосування частини третьої статті 13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду»).
Вивчивши касаційну скаргу та додані до неї матеріали, Верховний Суд визнає її необґрунтованою, з огляду на таке.
Відповідно до статті 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає, зокрема, у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів.
Моральна шкода відшкодовуєтьсягрішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості (частина третя статті 23 ЦК України).
Відповідно до частини третьої статті 13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом провадиться виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом. 
Відповідно до статті 8 Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» встановлено у 2020 році мінімальну заробітну плату у місячному розмірі з 01 січня - 4 723 грн.
Встановивши факт завдання моральної шкоди позивачеві внаслідок незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, яке доведено рішеннями судів, суди попередніх інстанцій, враховуючи, вимоги розумності та справедливості, характер та обсяг страждань, яких зазнав позивач перебуваючи під слідством та судом 41 місяць (з 08 лютого 2010 року                    по 30 липня 2013 року), обґрунтовано визначив розмір компенсації моральної шкоди у розмірі 193 643,00 грн. 
Як свідчить тлумачення статті 23 ЦК України при визначені розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Європейський суд з прав людини вказує, що оцінка моральної шкоди по своєму характеру є складним процесом, за винятком випадків коли сума компенсації встановлена законом (STANKOVv. BULGARIA, № 68490/01, § 62, ЄСПЛ, 12 липня 2007 року). Національні суди мають вибирати способи такого тлумачення, які зазвичай можуть включати акти законодавства, відповідну практику, наукові дослідження тощо (VOLOVIKv. UKRAINE, № 15123/03, § 45, ЄСПЛ, 06 грудня 2007 року).
Верховний Суд вже викладав висновок щодо застосування статті 23 ЦК України та частини третьої статті 13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» у правовідносинахщодо визначення розміру моральної шкоди, завданої внаслідок незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, та періоду перебування під слідством та судом, визнаючи, що при розмірі моральної шкоди суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості (№ 390/116/18                         від 25 березня 2020 року). Суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення відповідно до такого висновку, підстав для відступлення від якого Верховний Суд не вбачає.
Визначаючи розмір моральної шкоди, суд першої інстанції, з висновками якого погодився й суд апеляційної інстанції, правильно визначив період перебування позивача під слідством і судом: з часу пред`явлення обвинувачення (08 лютого 2010 року) до набрання виправдувальним вироком Криничанського районного суду Дніпропетровської області                від 23 травня 2013 року законної сили (30 липня 2013 року), та складає 41 місяць. Зазначений період перебування під слідством і судом відповідає практиці Великої Палати Верховного Суду (постанова від 31 жовтня                  2018 року у справі № 383/596/15 (провадження № 14-342цс18)). Отже, посилання заявника на те, що з цього питання відсутній висновок Верховного Суду є безпідставні. Розмір моральної шкоди підлягає визначенню виходячи із розміру мінімальної заробітної плати на час розгляду справи судом першої інстанції.
Доводи касаційної скарги про те, що суди попередніх інстанцій в оскаржуваних судових рішеннях не врахували висновок Верховного Суду, викладений у постанові від 27 лютого 2019 року у справі № 760/1409/15-ц є безпідставними, оскільки судове рішення у вказаній справі ухвалено за інших фактичних обставин. 
Відповідно до прецедентної практики Європейського суду з прав людини, яка є джерелом права (стаття 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»), умови прийнятності касаційної скарги, відповідно до норм законодавства, можуть бути суворішими, ніж для звичайної заяви. Зважаючи на особливий статус суду касаційної інстанції, процесуальні процедури у суді касаційної інстанції можуть бути більш формальними, особливо, якщо провадження здійснюється судом після їх розгляду судом першої інстанції, а потім судом апеляційної інстанції (рішення у справах: «Levages Prestations Services v. France» (Леваж Престасьон Сервіс проти Франції) від 23 жовтня 1996 року; «Brualla Gomez de la Torre v. Spain» (Бруалья Ґомес де ла Торре проти Іспанії) від 19 грудня 1997 року).
Згідно з пунктом 5 частини другої статті 394 ЦПК України суд відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо у разі подання касаційної скарги на підставі пункту 1 частини другої статті 389 цього Кодексу суд може визнати касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті  касаційного провадження, якщо Верховний Суд  уже викладав у своїй постанові висновок щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, порушеного в касаційній скарзі, і суд апеляційної інстанції  переглянув судове рішення  відповідно до такого висновку (крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення  від такого висновку або коли Верховний Суд вважатиме за необхідне відступити від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах).
На підставі викладеного Верховний Суд дійшов висновку про наявність передбачених пунктом 5 частини другої статті 394 ЦПК Українипідстав для визнання касаційної скарги АТ «Українська залізниця» необґрунтованою та відмови  у відкритті касаційного провадження.
Керуючись статтею 390, пунктом 5 частини другої статті 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі постійної колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
УХВАЛИВ :
Поновити ОСОБА_1 строк на касаційне оскарження рішення Баглійського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 29 січня 2020 року та постанови Дніпровського апеляційного суду від 22 липня 2020 року. 
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою  ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Такташов Олександр Якович, на рішення Баглійського районного суду                                     м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 29 січня 2020 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 22 липня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Державної казначейської служби України, Головного управління Національної поліції у Дніпропетровській області, прокуратури Дніпропетровської області про відшкодування моральної шкоди, завданої незаконним притягненням до кримінальної відповідальності.
Додані до скарги матеріали повернути заявнику. 
Ухвала оскарженню не підлягає.
 
Судді                                                                                             О. В. Білоконь
О. М. Осіян
Н. Ю. Сакара